Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Keista čia būti su savo tėčiu. Judėjos dykumoje,
kurią jo paties tėvas kirto 1917 m. Per Pirmąjį pasaulinį karą.
Tada jis buvo jauniausias Vokietijos armijos puskarininkis.
Po trisdešimties metų, prieš pat savo mirtį, jis parašė:
„Žydų gyvenimas ir mirtis - mįslė, kurios man nepavyko įminti“.
Iki tada jis buvo nužudęs daugiau žmonių nei bet kas kitas istorijoje.
KOMENDANTO ŠEŠĖLIS
OSVENCIMAS, LENKIJA
LEGIONOVO GATVĖ
Pamenu, kad buvo didesnis.
1937 M.
Mano gimimo metai.
Rodos, namas pastatytas 1937 m.
Čia...
Vaikystėje tai buvo tavo mažoji karalystė.
Čia buvo mūsų svetainė.
HANSAS JÜRGENAS HÖSSAS
Čia stovėjo odinės sofos,
rudi foteliai.
Jei susirinkdavome svetainėje,
tai būdavo ypatinga proga.
Kalėdos, gimtadieniai...
Visa šeima būdavo kartu.
Mano tėtis nebūdavo su uniforma,
jis vilkėdavo baltus marškinius
su varlyte
ir rūkydavo cigarą.
Man ją perdavė močiutė.
Pažvelk.
Taip.
Ji padaryta po mano jaunesniosios sesers gimimo.
Praėjo 80 metų.
Mano tėvas buvo Rudolfas Hössas,
Aušvico komendantas.
Mano šeima persikėlė į Aušvicą.
Kai man buvo treji ar ketveri metai.
Gyvenome visai šalia jo darbovietės.
SUSTOTI!
Kaip vaikai manėme, kad tai kalėjimas...
SUSTOTI
...o jis - jo bosas.
UŽ ŠEIMOS SODO TVOROS NUŽUDYTA PER MILIJONĄ ŽMONIŲ.
DAUGUMA JŲ BUVO ŽYDAI.
Žiaurus ir pritrenkiantis
buvusio Aušvico koncentracijos stovyklos
komendanto Rudolfo Hösso pareiškimas.
NIURNBERGO TRIBUNOLAS, 1946 M.
1941 m. vasarą
mane iškvietė į Berlyną ir įsakymus asmeniškai davė
pats SS reichsfiureris Himleris.
Jis man tarė:
„Fiureris įsakė...
galutinai išspręsti žydų klausimą.“
„Mes, SS, turime šį įsakymą įvykdyti.“
„Jei jis nebus įvykdytas dabar,
būtent šiuo metu,
vėliau žydai sunaikins vokiečius.“
Gerai.
Pažvelk.
Taip.
Mano bombonešis.
Kas jį pagamino? Iš kur jis?
Tokio žaislų parduotuvėje nenusipirksi.
Ne.
Vienas iš kalinių jį pagamino su savo būriu.
- Jie jį tau pagamino? - Taip.
Gimtadienio proga.
Kalintys žydai?
KAI HÖSSAS
Nežinau, ar jie buvo žydai.
Turbūt jie buvo ne žydai, o lenkai.
- Aišku. - Taip.
Aušvice turėjau labai gražią ir idilišką vaikystę.
Visą laiką leisdavau su savo sese Püppi.
Su tėvu plaukiodavome upe
ar sode žaisdavome su šunimis.
Pro čia pasiekdavome savo miegamuosius.
Pro čia galėdavome žiūrėti į lauką.
Ten būdavo didžiulė pieva,
o jos gale - krematoriumas.
- Iš čia matei krematoriumą? - Taip.
Tada nebuvo jokių medžių.
Kai buvau vaikas, nežinojau, kas ten vyksta.
Nieko nežinojau.
Į Varšuvos oro uostą atskrenda lėktuvas
su buvusiais aukšto rango nacių pareigūnais,
kurie vokiečių okupacijos metu
Lenkijoje užėmė svarbias pareigas.
Jie kaltinami daugybe nusikaltimų prieš žmoniją.
Beckmannas - buvęs Krokuvos gestapo vadas.
Daume - Vokietijos vyriausybės paskirtas atstovas Lenkijoje.
Hössas - Aušvico koncentracijos stovyklos komendantas.
Šis vyras netikėtai prisipažino,
kad yra atsakingas už žiaurias
milijonų žmonių mirtis.
Varšuvos teismas nuspręs dėl kiekvieno iš šių vyrų kaltės.
KALĖJIME LAUKDAMAS TEISMO, RUDOLFAS HÖSSAS PARAŠĖ SAVO AUTOBIOGRAFIJĄ
Nesu rašytojas.
Rašymas niekad nebuvo mano stiprybė.
Viską užrašiau taip, kaip prisiminiau.
Mano gyvenimas buvo spalvingas ir įvairus.
PALESTINA, PIRMASIS PASAULINIS KARAS
Mano likimas leido patirti gyvenimo pakilimus ir nuosmukius.
Turėjau dvi kelrodes žvaigždes
nuo tada, kai kaip vyras grįžau iš karo, į kurį išvykau kaip mokyklinukas.
Savo tėvynę ir savo šeimą.
Mano tėvas mums niekad nepasakojo apie savo darbą.
Visiškai nieko.
Maniau, kad jis tvarkė dokumentus, viskuo pasirūpindavo
ir tiek.
Nemaniau, kad jis...
asmeniškai kažką darydavo. Negalėjau to įsivaizduoti.
Kalbate apie masines žudynes?
Taip.
Tapau naujos stovyklos, Aušvico, komendantu.
Pats nesitikėjau, kad mane taip greit paaukštins į komendantus.
Tai nebuvo lengva užduotis.
HÖSSAS TURĖJO SUKURTI DIDŽIAUSIĄ VOKIETIJOS KONCENTRACIJOS STOVYKLĄ
JI BUVO NUMATYTA 40 KV. KM RIBOTO PATEKIMO ZONOJE, KURIĄ NACIAI VADINO
„INTERESŲ ZONA“
Iš nieko ir be jokių išteklių
turėjau kuo greičiau pastatyti kai ką milžiniško.
Stovyklą turėjo pastatyti rusų karo belaisviai.
Jie čia atvyko tragiškos būklės.
Jiems vis davėme papildomus davinius, bet taip nieko nepasiekėme.
Jie vienas po kito krito kaip musės.
Pasitaikydavo ir kanibalizmo atvejų.
Iš 10 000 rusų karo belaisvių,
kurie turėjo sudaryti pagrindinę darbo jėgą,
1942 m. vasarą gyvi buvo likę tik keli šimtai.
Himleris apsilankė Aušvice ir viską nuodugniai apžiūrėjo.
Apvažiavome visą „Interesų zoną“.
Vis jam pabrėždavau visko stoką. Jis ir tai pastebėjo.
Kai nesilioviau kalbėti apie siaubingas sąlygas, jis mane aprėkė:
„Daugiau nenoriu girdėti apie problemas.“
„SS vadas neturi jokių problemų“.
„Jo užduotis - viską išspręsti“.
Baisumas to...
ką jis padarė, ką jis sumanė.
Daug metų jis planavo ir statė šią koncentracijos stovyklą,
pačia veiksmingiausią kada egzistavusią naikinimo mašiną, tiesa?
Tai buvo jo planas. Aušvicas buvo jo idėja.
UŽ 3,2 KM NUO HÖSSO NAMŲ
PASTATYTA DIDŽIULĖ NAUJA STOVYKLA - AUŠVICAS-BIRKENAU
DUJŲ KAMEROS IR KREMATORIUMAS PER DIENĄ GALĖJO NUŽUDYTI IR SUDEGINTI IKI 10 000
Aušvicas tapo žydų stovykla,
žydų surinkimo stovykla, kurios mastai buvo negirdėti.
Aušvico žydai nebeturėjo vilties.
Jie žinojo, kad be jokių išimčių visi bus pasmerkti mirti.
AUŠVICO KOMENDANTAS RUDOLFO HÖSSO AUTOBIOGRAFIJA
Aušvice dėl parazitų buvo pastoviai naudojamas „Zyklon B“.
Nusprendėme šias dujas pasitelkti masiniams naikinimams.
„Pats žudymą stebėjau su dujokauke“.
„Durys buvo uždarytos, o dujos paleistos per angas“.
„Kažkas suriko: „Dujos“. Visi ėmė klykti...“
...klykti ir stumdytis link abiejų durų.
Bet jos atlaikė spaudimą.
Jos atidarytos tik po kelių valandų, kai kamera buvo išvėdinta.
Nežinau, per kiek laiko jie buvo nužudyti,
bet gan ilgai girdėjosi zirzimas.
Tada pirmą kartą išvydau nuo dujų žuvusių lavonų krūvą.
Pats apie tas žudynes net nesusimąsčiau.
Taip buvo liepta, tad turėjau tai įvykdyti.
Kai pirmą kartą perskaičiau senelio memuarus,
mane labiausiai nustebino, kad jis buvo kaip klinikinis stebėtojas,
kuris žiūrėjo į save, stebėjo, ką jis pats daro.
Jis viską dėstė kaip mokslininkas, stebintis nuobodų eksperimentą.
Tai man atskleidė jo sielos šaltybę.
PIETŲ VOKIETIJA
Mano šeimoje apie Aušvicą beveik nekalbėjo.
Manau, tėtis šia tema visad buvo tylus.
Juk tai tylioji karta, tiesa?
Jie mažai apie ką kalba ir...
jis ir dabar nėra mėgėjas kalbėti, tad nėra lengva.
Seneli, ką veikei vaikystėje?
Daug metų norėjau paklausti,
ar tavo šeimoje kas nors grojo kokiu nors instrumentu?
Kartą gavau išilginę fleitą,
bet ji man nepatiko.
Užkamšiau skyles, į vidų pridėjau žirnių
ir pasigaminau žirnių šaudyklę.
Aha.
Darydavome daug nesąmonių.
Viską turėjome, baseiną.
Kai apie tai susimąstau, man tai atrodo gan nenormalu.
Čia gyvena laiminga šeima,
kuri gauna dailias dovanas, visi laimingi, linksmi,
turi žaislų ir džiaugiasi gyvenimu. O vos už kelių šimtų metrų,
už tų sienų,
sienų su spygliuota viela, buvo žudomi žmonės.
Kai apie tai susimąstai, tai atrodo nesuvokiama.
Ar žinojot, kas vyksta už tų sienų?
Ne, nežinojome.
Kartą suvokiau, kad kažką nušovė prie tvoros.
Jis norėjo pasprukti.
Su kitais vaikais kurį laiką tai aptarinėjome.
Bet, nepaisant to, nieko daugiau nežinojome.
Nebuvo jokių dūmų.
Pamenu kaip vaikystėje,
jei kas turėdavo aitrų kvapą ar degdavo,
tu pajusdavai.
Tuos dūmus ir pelenus...
Ne, nelydavo pelenais, nebūdavo dūmų debesų.
Nieko tokio nebuvo.
Manai, įmanoma,
kad dabar užgniaužei tai, apie ką tada žinojai?
Jei kažkas būtų buvę ne taip,
jei būtų buvę dūmų,
būčiau juos matęs, apie juos žinojęs
ir ėmęs klausinėti, nes...
Man niekad net nekilo mintis,
kad ten deginami žmonės.
Man gan sunku patikėti,
kad jie nieko neužuodė, negirdėjo ar nematė.
Manau, kad mano tėtis nesąmoningai
užgniaužė dalį savo patirčių.
Tuos atsiminimus paslėpė tolimose savo pasąmonės kertelėse,
todėl viso to ir nepamena.
Tarsi taip apsaugodamas save, savo protą.
BBC INTERVIU, 1945 M. BALANDIS
Tai Anita Lasker, Vokietijos žydė.
Aušvice
sveiki, gyvybingi žmonės buvo deginami gyvi.
Kiti žudomi dujomis.
Mano barakas buvo gal už 20 metrų
nuo vieno iš penkių kaminų.
Viską regėjau savo akimis.
Visa tai visad akompanavo muzika.
Aš pati priklausiau tam orkestrui.
LONDONAS, JUNGTINĖ KARALYSTĖ
Aušvice buvai nužudomas pačiais įmantriausiais metodais.
Žmonės dujomis nuodyti dujų kamerose.
Visur buvo pilna juodų dūmų. Siaubingai smirdėjo. Tai buvo pragaras.
Aušvicas yra „Pragaras Žemėje“.
Kai atvykau į Aušvicą,
paaiškėjo, kad ten yra grupė,
kuriai reikėjo violončelisto. Jie jo neturėjo.
Mano atvykimas buvo labai reikšmingas.
Stovyklos orkestre buvau vienintelė violončelistė,
o tai buvo labai laiminga vieta.
Ji išgelbėjo mano gyvybę.
Mano mama išgyveno savo tėvų nužudymą...
...matė kaip milijonai kitų mirė iš bado.
Visas įmanomas baisybes.
Mes maršus grojome tūkstančiams žmonių,
kurie dirbo gamyklose,
įkurtose aplink Aušvicą.
Vokiečiams patiko tvarka,
tad turėjome groti maršus, kad darbininkai galėtų...
išeiti grojant muzikai.
Tai taip pat buvo pramoga sargybiniams.
Aušvicas - labai nuobodi vieta dirbti sargybiniu.
Tais laikais nebuvo televizijos ar kokių kitokių pramogų.
Po karo sužinojau, kad visos stovyklos turėjo orkestrus.
Birkenau stovyklos, kurioje buvau, vadovas staiga pagalvojo:
„Visur groja muzika, aš irgi noriu muzikos“.
Jei grosim, tikėkimės, kad kitą dieną vis dar būsim gyvi.
Taip viskas buvo.
Mama, žiūrėjau į tavo violončelės dėklą.
Jis toks...
monumentas, tiesa?
- Aha. - Tavo violončelistės gyvenimo simbolis.
Žinau.
ANITA LASKER-WALLFISCH, VIOLONČELISTĖ ANGLŲ KAMERINIS ORKESTRAS
Mano mama po Holokausto
išmoko gyventi toliau nekalbėdama.
Ji paniro į tam tikrą tylą.
Kai čia atvykau, galvoje sukosi tik viena mintis. Atgauti prarastą...
Savo prarastą gyvenimą, prarastą jaunystę.
Kai atvykau į Angliją, niekas neklausinėjo apie Aušvicą.
Tad nusprendėme: „Kokia prasmė?“
Tad apie tai nekalbėjome. Turbūt prireikė 50 metų.
Tada mano vaikai man tarė:
„Mama, tu mums nieko apie tai nepasakojai.“
Vaikystėje suvokiau, kad ne apie viską galima kalbėti.
Viskas, kas susiję su Vokietija, buvo blogai.
Tad tiesiog panyri į nežinomybę,
nežinai faktų, bet kaip ir suvoki,
kad ten, toje šalyje, nutiko kažkas siaubingo.
Dabar kaip psichoterapeutė žinau, kad Holokaustą išgyvenusių asmenų vaikai,
tokie kaip aš, gali paveldėti traumą.
Ji egzistuoja psichikoje,
neturi jokio pavidalo, formos, jokių žodžių,
nes žodžiai... Jai nesuteiktas kontekstas.
Tai jutau nuo pat vaikystės.
Bet tais laikais niekas nesuvokė Holokausto poveikio
antrajai kartai.
Čia buvo mano kambarys.
Tai buvo pirmas mano pačios kambarys,
bet tai nebuvo laiminga vieta.
Kai pažvelgiu į savo nuotraukas, kur man dar nebuvo 2 m.,
matau, kad buvau apimta liūdesio.
Tai baisios nevilties apimto vaiko nuotraukos.
Tai ne mielai putlaus vaiko,
o deformuoto vaiko kadrai.
Mano vargai gyvenime atsispindi šiose ankstyvose nuotraukose.
Mano mamos ten nebuvo.
Nuotraukos atskleidžia negebėjimą
manimi pasirūpinti taip, kaip man reikėjo.
Man tai tikrai buvo...
pasekmė to, ką mama patyrė Holokausto metu.
Aš savo dukrai esu netinkama motina.
Esu labai fundamentali.
Tau trauma. Pamiršk ją. Gyvenk toliau.
Jei teko patirti nesuvokiamą siaubą,
kurį aš išgyvenau, gan sunku
užjausti kitus.
Aš esu žmogus, kuriam nieko nereikia.
Niekad nesupratau, kodėl tau visko reikia.
Man tai visiška anatema.
Man tai vis dar anatema.
Nebuvo to, ko man reikėjo.
Manau, tau reikėjo, kad mama būtų namie.
Taip.
- Taip ir maniau. - Aha.
Tavo mama nebūdavo namie, nes turėjome išmaitinti šeimą.
- Aha. - Bet kaip vaikui tai suprasti?
- Taip, žinoma. - Aha.
Turbūt manai, kad mudvi esame labai skirtingos.
Manai, kad turim kokių nors panašumų?
Tektų ilgai pagalvoti.
- Tektų ilgai pagalvoti. - Rimtai?
Taip.
Labai įdomu. Visą gyvenimą,
didelę jo dalį jaučiausi kaip nepritampanti
britų visuomenėje...
tiesiog nepritampanti.
Viskas atrodė kaip didžiulė kova.
Bet man pasisekė,
nes Anglijoje turėjau itin gerą gyvenimą...
kokio tau nepavyko susikurti.
- Tau tai buvo prieglobstis. - Taip.
Žvelgiant į praeitį, reikia suvokti, kokia tuomet buvo padėtis Vokietijoje.
Daug žmonių neturėjo darbo, o tada pasirodė žavingasis Hitleris.
Staiga vėl kažkuo tapome.
Taip, nacionalsocializmas sulaukė didžiulio pasisekimo.
Tik nacionalsocialistų pasaulėžiūra
yra tinkama Vokietijos liaudžiai.
Antisemitizmas nėra naujiena.
Jis visad egzistavo visame pasaulyje.
Jis visad pasireiškia, kai žydai pernelyg priartėja
prie savo tikslo perimti galią.
Noriu pabrėžti, kad asmeniškai pats žydams nejaučiau neapykantos,
bet tiesiog juos laikiau mūsų liaudies priešu.
Galiu užduoti klausimą?
Ši knyga išleista jau daug metų,
kodėl niekad jos neperskaitei?
Tik neseniai suvokiau, kad yra išleista jo knyga.
Prieš tai apie ją nežinojau.
Niekas man apie ją nepasakojo.
Žinau, kad vokišką leidimą turėjome namuose.
Tu ją turėjai.
Gal jos neskaitei, bet pati knyga
„Aušvico komendantas“
daug metų buvo mūsų namuose.
Ten ją pirmą kartą ir perskaičiau vokiškai.
Ji buvo močiutės.
Mama man niekad nesakė, kad buvo išleista biografija,
bet jei ji būtų buvusi ten, aš būčiau žinojęs
ir ją perskaitęs. Taip negali būti.
Nežinau.
Kodėl vengėte stoti priešais savo šeimos praeitį?
Holokaustas yra labai baisi tema...
Tiesiog nenorėjau...
sau užkrauti tokios naštos.
ŠIAURĖS VOKIETIJA
AUŠVICO KOMENDANTAS
„Ypatingojo būrio kaliniai užtikrindavo,
kad nusirengimo procesas įvyktų greitai
ir aukos nespėtų susivokti.“
Kartą du maži vaikai buvo taip įsitraukę į savo žaidimą,
kad jie nenorėjo, jog jų mama juos nuo jo atitrauktų.
SURINKTI NUŽUDYMUI DUJOMIS
Net ypatingojo būrio žydai nenorėjo ten vesti vaikų.
Niekad nepamiršiu tos motinos žvilgsnio,
kuri maldavo pasigailėjimo, nes suvokė, kas čia vyksta.
LAUKIA PRIE DUJŲ KAMEROS
Tie, kurie buvo dujų kameroje, ėmė nerimauti.
Turėjau imtis veiksmų. Visi į mane žiūrėjo.
Linktelėjau puskarininkiui,
o jis nuėjo prie vaikų, kurie baisiai priešinosi,
paėmė juos ir nunešė į dujų kamerą su jų motina,
kurios riksmai vėrė širdį.
Dar išvydau moterį, kuri savo vaikus bandė iš dujų kameros išstumti,
kai buvo uždaromos durys.
Raudodama ji sušuko: „Bent leiskit išgyventi mano brangiesiems vaikams.“
Matydamas į dujų kameras einančias moteris su vaikais,
dažnai pagalvodavau apie savo paties šeimą.
Kai perskaičiau, kad jis ten buvo
ir stebėjo kaip vaikai bei moterys
buvo vedami į dujų kamerą...
ir tada galvojo apie mus, savo vaikus ir žmoną...
Mieliau būčiau jos neskaitęs.
Tai siaubinga.
Negalėjau tuo patikėti.
Bet...
tai buvo jo žodžiai, tad tai turėtų būti tiesa.
LONDONAS, JUNGTINĖ KARALYSTĖ
Aš kilusi iš visiškai asimiliavusios vokiečių ir žydų šeimos.
Mano tėtis Pirmajame pasauliniame kare
gavo Geležinį kryžių. Taip, buvome vokiečiai...
ir žydai, bet nepraktikavome žydų tikėjimo.
MANO TĖVAS
Deja, mano tėvas buvo absoliutus optimistas.
Jis pasakė, kad vokiečiai nebus tokie kvaili.
Bet vėliau jis suvokė, kad vokiečiai yra tokie kvaili.
XX a. 4 deš. visi Vokietijos žydai neteko savo pilietybės.
Mano mama ir tėtis
niekad nenorėjo susigrąžinti Vokietijos pilietybės,
nors jie galėjo tai padaryti.
Su Vokietija nutraukiau visus ryšius. Man ten nėra vietos.
Labai norėjau tapti brite.
Gyventi be paso labai sudėtinga.
Bet aš nusprendžiau, kad laikas gauti savo pilietybę.
Kai į mano namus pristatė vokišką pasą,
pasijutau itin pakilios nuotaikos.
Pasijutau pergalingai.
Nenori jo?
Persikelsit per kitas 28 dienas?
Taip.
Persikelsit per kitas 28 dienas?
Taip!
Dabar pradedu naują gyvenimą.
Nusprendžiau pamėginti gyventi Vokietijoje.
Šalyje, kurioje niekad negyvenau ir net nekalbu jų kalba.
Bet mano kaulų vieta ten.
Neturėjau čia gimti. Turėjau gimti Vokietijoje.
Labas, mama.
Užtruksiu, kol viską susikrausiu.
Gali kiek pavažiuoti į priekį?
Ne, sustok!
Nori šių lempų?
- Vežkis jas. Man nesvarbu. - Gerai.
Mama, labai stengiuosi.
BERLYNAS, VOKIETIJA
Emigravimas į Vokietiją sulaukė skeptiškų reakcijų,
nes juk toje šalyje nužudyti mano seneliai,
kaip ir daug kitų žydų.
Mano tėvai iš tos šalies pabėgo.
Tiesa, mano mama į Vokietiją nesugrįžo daugybę metų.
Mama.
Nagi, tai čia gyveni?
Čia.
Nagi, nagi, nagi. O Dieve.
Atrodo gražiai.
- Prisėsk ir parūkyk. - Aha.
Oho, visa galerija.
Labai įspūdinga.
Turi išnešti visas tas schnuckis, kad matytum knygas.
Tai paroda ar knygų lentyna?
Ne, man patinka mano schnukis.
Manau, kad mano įsikūrimas čia
susijęs su bandymu atsiimti pavogtus gyvenimus,
kaip ir nenugyventus gyvenimus.
Aha.
Kaip ir parodyti, kaip viskas galėjo būti,
bet buvo sunaikinta vien iš kvailybės.
Taip.
Bet, deja, kvailybė išliks per amžius.
Žinai, žmonėms reikia atpirkimo ožių,
o pasaulyje dabar toks chaosas.
Tai tipiška.
Tai vėl žydų kaltė.
Būdama čia tai pajutau, šį siaubinga kultūrinį disonansą.
Patyriau ir nesąmoningą antisemitizmą.
- Tikrai to neįsivaizduoji? - Ne, neįsivaizduoju.
Kartais sunku tiesiog neapsisukti ir iš čia nepabėgti.
- Bet kur? - Būtent.
- Tai žydų likimas. - Toks žydų likimas.
- Niekur nepriklausai. - Taip.
Ten, kur priklausai, kur turėtum pritapti, susiduri su didžiausia problema.
Atrankos ant rampos metu nutikdavo daug incidentų.
Kai šeimos būdavo išdraskomos,
vyrai atskirti nuo moterų ir vaikų,
transporte nuvilnydavo susijaudinimo ir sąmyšio banga.
Prie to prisidėdavo ir tų, kurie gali dirbti, atskyrimas.
Nes šeimos bet kokiu atveju norėdavo likti kartu.
Žydai labai vertina šeimą.
Jie vienas prie kito prilimpa kaip moliuskai.
Tie, kurie atliko šį siaubingą darbą, turėjo apie ką pagalvoti.
Tai paliko neišdildomą įspūdį.
Dauguma tų, kurie prie to prisidėjo, pas mane užėjo inspekcijos metu.
Visi uždavė tą patį klausimą.
„Ar būtina išnaikinti
šimtus tūkstančių moterų ir vaikų?“
O aš, kuris pats sau giliai viduje daugybę kartų
uždaviau šį klausimą,
turėjau juos nuvyti su Fiurerio įsakymu, turėjusiu juos nuraminti.
Turėjau jiems pasakyti, kad žydų išnaikinimas
būtinas siekiant visiems laikams išlaisvinti Vokietiją ir mūsų palikuonis
nuo mūsų priešų.
Akivaizdu, kad mano senelis kažkaip pasidavė
tai nacių ideologijai.
Kaip ir socialiniam darvinizmui. Jis užkibo ir stipriai.
Tuo metu jam tai atrodė logiška. Aukštesnioji rasė.
Jam pavestas Aušvicas. O jis buvo toks žmogus,
kuris turėjo viską atlikti tobulai.
PIETŲ VOKIETIJA
Tėve, labai dėkojame už Tavo žodžius, Viešpatie.
Viešpatie, dėkojame už Tavo meilę mums. Viešpatie, už Tavo kantrybę.
Dieve, rūpiniesi mumis lyg būtume Tavo vaikai.
Dėkoju, kad mus taip palaimini.
Meldžiu Jėzaus vardu, amen.
- Gerai, kirskit. Gardu. - Damoms pirmenybė.
Kirskit.
Esu Štutgarto Biblijos bažnyčios pastorius.
Tarnaujame tarptautinei bendruomenei,
įskaitant amerikiečių karinių bazių personalą ir kitus emigrantus.
Susirinkome kasmėnesiniams vyrų maldos pusryčiams.
Vien bažnyčios vyrai susirenka kartu
šventai ir gerai praleisti laiką. Tik tiek.
Visiems užtenka vietos?
Kai jie tai nagrinėja, jis galvoja, kad šiandien čia vyrai,
krikščionys vyrai, bet kokie vyrai.
Bet kokie XXI a. vyrai, tiesa? Kokia mūsų misija?
Biblija mūsų, vyrų, prašo būti lyderiais.
Bet su lyderyste mus užgriūna didžiulė atsakomybė,
ne tik dėl to, ko mokome namuose,
bet ir kaip elgiamės ir einame su Dievu kiekvieną dieną, tad...
Taip.
Kai tapau krikščionimi ir ėmiau skaityti Senąjį Testamentą,
ten kalbama apie tėvų nuodėmes,
kad Dievas baudžia iki trečios ar ketvirtos kartos.
„Oho“.
Mano senelis siekė karjeros, buvo ambicingas, kruopštus vyras.
Bet dėl to jis ir pavirto ta pabaisa,
tuo šaltakrauju žudiku. Jis nebuvo budrus.
Nemanau, kad galime tapti masiniais žudikais,
bet kiekvienas žmogus, kiekvienas iš mūsų,
turime polinkį nusukti visiškai klaidinga kryptimi.
Labai dėkoju. Pasimelskime.
Kai galvoju apie senelio palikimą,
Hössų šeimos rankos yra suteptos krauju.
Žmonės vis dar kenčia ir dabar, net ir mano šeima,
nors praėjo beveik 80 metų.
RYTINĖ PAKRANTĖ, JAV
Savo sesers nemačiau 55 metus.
Labai noriu su ja susitikti.
Gal mums pavyks šiek tiek pasikalbėti...
apie savo praeitį ir vaikystę.
Atvežiau staigmeną...
nes vaikystėje žaisdavome „Karalių varlių“.
Aš būdavau Karalius Varlius ir turėdavau atnešti...
auksinį princesės kamuoliuką,
kuris įkrito į tvenkinį,
o aš nenorėdavau to daryti.
Sveikas, Karaliau Varliau.
Princese!
Kaip matai, esu Karalius Varlius su karūna.
O Dieve. Pažvelkit į Karalių Varlių.
Maždaug prieš 80 metų tavo auksinis kamuoliukas įkrito į tvenkinį.
O, Dieve.
Liepei man jį rasti.
Man prireikė 80 metų, kad jį surasčiau.
O, Dieve. Užeikit.
Turiu eiti...
Be lazdelės jaučiuosi nepatogiai, supranti?
Taip.
O, vaikyti.
O Dieve.
Buvai „Balenciaga“ modelis...
Taip.
Abu kiek pasenom.
Kaip laikaisi?
Nekaip...
Vėžys paveikė mano kūną.
Nieko gero.
Nieko nebepadarysi.
Džiaugiuosi, kad tu čia.
Gražiai apsirengęs, dailūs batai!
Tinka tik geriausi.
Ten mamytė su tėveliu.
Aha.
Jų vestuvinė nuotrauka.
Pažvelk...
mudu baseine.
Gražu.
Mano šeima Aušvice puikiai gyveno.
Mano žmona susikūrė gėlių rojų.
Vaikai turėjo nerūpestingą ir malonų gyvenimą.
Vasarą sode jie taškydavosi baseine.
Bet jie labiausiai džiaugdavosi, kai su jais maudydavosi ir tėtis.
Būtent namuose mano mintys staiga nuklysdavo
prie naikinimo procesų.
Dažnai, kai vaikai laimingai žaisdavo,
o žmona džiaugdavosi jaunėle,
pagalvodavau: „Ar ši mūsų laimė dar ilgai truks?“
Man įdomu...
kai perskaitei tėčio knygą,
ar ją apmąstei?
Ne.
Ji tau padėjo ką nors prisiminti?
Mano prisiminimai geri.
Turėjom gražią motiną ir tėvą.
- Taip. - Gražius.
Daugelis žmonių neturėjo...
- Aha. - ...tokio gero gyvenimo.
Tiesa.
Kai jis savo knygoje rašo, kad buvo šalia dujų kamerų,
kai į jas varė moteris su vaikais.
Kaip dėl to pasijutote?
Labai nuliūdau. Kartais sapnuoju košmarus.
Tik jis atskleidė, kas ten buvo daroma.
Jis buvo geras žmogus.
Sakote, kad jis sąžiningai atskleidė, ką darė masinio naikinimo metu?
Taip, jis į tai įsivėlė ir nebegalėjo ištrūkti.
O kaip jūsų motina Hedwiga?
Ar manai, kad mamytė žinojo daugiau
ir su visu tuo buvo labiau susijusi?
Aš taip nemanau.
Negalėčiau to įsivaizduoti.
Jei taip būtų buvę,
tėtis tai būtų paminėjęs savo knygoje.
Taip. Niekad apie tai nekalbėjome.
Mamytė viskam pritardavo.
Taip.
Ji mus nuo visko saugojo
ir sukūrė geras sąlygas.
Mamytė daug visko patyrė.
Taip.
Ir ji visad buvo maloni.
Aušvice niekad nemačiau nieko blogo.
Viskas visad buvo gražu.
Tada baigėsi karas ir viskas sugriuvo.
Gaila, kad gyvenam taip toli vienas nuo kito.
Galėjom visa tai aptarti...
Taip.
...ir lengviau su tuo susitaikyti.
Aha.
Taip. Gyvenime ne viskas būna taip, kaip nori.
Tiesa.
1942 m. pabaigoje
mano žmona iš tuometinio Aukštutinės Silezijos
regiono vado sužinojo,
kas vyksta stovykloje.
Mano žmona manęs paklausė ar tai tiesa,
o aš jai tai pripažinau.
Tai vienintelis mano sulaužytas reichsfiureriui duotas pažadas.
Daugiau su niekuo apie tai nekalbėjau.
Nemanau, kad mano motina ką nors žinojo.
Gal ji kažką miglotai nujautė,
bet tikrai nežinojo visų smulkmenų.
Nebenoriu apie tai kalbėti.
Ar jums tai atrodo...
Tai slegia.
- Tai slegia? - Taip.
Kartais net pagalvodavau:
„Kodėl turiu taip kentėti,
patirti tokias fizines kančias?“
Net savęs paklausiau:
„Ar Dievas ant manęs pyksta, nes mano tėtis taip pasielgė?“
Bet tariau: „Niekad nepyksiu ant savo tėčio.“
Jis turėjo būti labai tvirtas žmogus,
kad taip gyventų ir darytų tai, ką turėjo atlikti.
Taigi...
Jis turėjo nužudyti daugiau nei milijoną žmonių...
Aš taip negalvoju.
Pažvelkit į visus tuos žmones, kurie, teigiama, kad mirė stovyklose,
bet kiek daug ir išgyveno. Kodėl jie nemirė?
Jie vis dar gyvena...
Dabar jie gauna pinigų iš Vokietijos ar iš žydų.
Žinot...
Tiki tuo, kuo nori tikėti.
Manote, kad jūs tai neigiate?
Ne. Kodėl?
Tuomet viskas buvo taip.
Tai buvo Trečiasis Reichas.
Tai buvo labai seniai.
Visa tai tapo istorija. Ką galiu padaryti? Ką galiu pasakyti?
Su gimimo diena
LONDONAS, JUNGTINĖ KARALYSTĖ
Su gimimo diena
Sveikinu, brangi mamyte
Su gimimo diena
Tau tikrai netrūksta deguonies.
Puikiai.
Man beveik 100 metų. Nežinau, kodėl sulaukiau tokios senatvės.
Turbūt yra kažkokia priežastis.
Kai kurie iš mūsų, kurie gyveno tais laikais, ačiū Dievui, vis dar gyvi.
Bet kai mūsų nebeliks... viskas.
Mama visad sako, kad nekenčia gimtadienių, sambrūzdžių,
kad ją paliktume ramybėje ir taip toliau.
Bet šiandien ji atšventė... Ji švenčia savo 98-tąjį gimtadienį
ir yra apsupta labai brangių žmonių.
Anita, gan nepakartojama, kad tavo tėvai
buvo artimi mano senelių draugai.
Taip, buvome nuostabūs draugai.
Mano istorija - įprasta žydų istorija,
nes Judy senelis ir mano tėvas laimingai gyveno Vokietijoje.
Kai prasidėjo neramumai,
Judy šeima susivokė ir išvyko.
Jie skatino išvykti ir mano tėvą.
Mano tėvas nuvyko į Palestiną, tada sugrįžo ir tarė:
„Nenoriu gyventi dykumoje.“
Bet Judy šeima išgyveno, o mano tėvas ne.
VROCLAVAS, LENKIJA BUVĘS BRESLAU, VOKIETIJA
Štai iš kur kilusi mano šeima.
Dabar tai Vroclavas, kuris yra Lenkijoje.
Nors tai nebe Breslau, man visad tokiu bus.
Aš noriu, privalau
savo šeimos istorijos dalis sujungti
į vieną tebesitęsiantį pasakojimą.
Tad turiu būti čia...
nes tai vienos istorijos dalis.
Mano vaikystė buvo labai laiminga.
Turėjau dvi seseris: Marianne ir Renate.
Mano tėtis buvo advokatas, o mama - daug pasiekusi smuikininkė.
Mūsų namuose kultūra buvo itin svarbi.
Turime didžiulę Breslau nuotraukų kolekciją,
kaip ir namų, kur gyveno mano motina. Tai buvo gyvenamasis,
gražus daugiabutis su nuostabia terasa.
Žinojau, kad jo nebėra,
bet neįsivaizdavau, kas jo vietoje.
„SKY“ BOKŠTAS
MAMA - TĖTIS
Buvome normali šeima.
Nebenormalia tapome pasirodžius Hitleriui.
Frontas užsidarė ir...
buvo per vėlu pasprukti visai šeimai.
Tada prasidėjo karas
ir taip viskas baigėsi.
1942 m. prasidėjo deportacija.
Mano tėvai deportuoti į rytus.
Mano seneliai
iš gestapo gavo 24 val. įspėjimą
kitą dieną prisiduoti ten,
kur buvo surenkami visi žydai.
Tad paskutinę naktį mano mama krovė daiktus,
o mano močiutė kitame kambaryje verkė.
Žinau, kad tą naktį mano močiutė pražilo.
Mano mama norėjo vykti su tėvais, bet mano senelis tarė:
„Ne, ten, kur vykstame, tu ir taip greitai pasirodysi.“
IZBICA, LENKIJA
Mano seneliai deportuoti į Izbicą.
Turiu palikti kažką simboliško,
kad praneščiau, jog jūsų dukros, mano mamos, violončelė ją išgelbėjo.
Mano seneliui stebuklingai pavyko
mano mamai ir jos sesei perduoti du raštelius.
Paskutiniame buvo psalmė:
„Keliu akis, iš kur ateis pagalba? Mano pagalba ateina iš Viešpaties.“
„Atsiųskit maisto, mama negali rašyti, jai blogai.“
Visad tai supratau, kad ji jau buvo mirusi.
Man visad norėjosi savo seneliams
sukurti kokią nors amžinybę.
Tai įvyko, šie žmonės egzistavo
ir jie buvo mano seneliai,
šalia kurių milijonai kitų, kurie neturi kapų.
Noriu paskambinti mamai.
- Labas, mama. - Labas, kur tu?
Matai?
Ar matai?
Kas čia?
- Tavo tėvai. - Ką?
Tavo tėvų nuotraukos ir mano uždegtos žvakės.
Nelabai atpažįstu. Labai gražu.
Bet aš norėčiau...
Taip, dabar matau.
Rūkiau priešais savo senelius ir pasijutau kalta.
Kur dabar tiksliai esi?
Stoviu vidury Izbicos.
Tai tiesiog kaimelis?
Ne, aš dideliame miške.
Kas ten?
Dar viena atminimo vieta.
Kas ten parašyta?
Nemoku nei hebrajų, nei lenkų kalbų,
bet padariau tai, ką norėjau.
Gerai.
Viso.
RYTINĖ PAKRANTĖ, JAV
Pirmą kartą išvydęs motinos kapą...
MAMYTĖ 1908 - 1989
...pasijutau užvaldytas jausmų, prisiminiau praeitį.
Taip.
Sugrįžo visi prisiminimai.
Po karo jai nebuvo lengva su penkiais vaikais.
Ji neturėjo pinigų...
MAMYTĖ
Mano sesuo pasielgė teisingai.
Jis anoniminis.
Mes žinome, kas čia palaidota, kas yra mamytė,
o kitiems nereikia to žinoti.
HEDWIGA HÖSS BUVO STEBIMA IKI 1964 M.
JI BUVO PAKVIESTA LIUDYTI BUVUSIO AUŠVICO PERSONALO TEISME
Liudytoja Hedwiga Höss, namų šeimininkė, Vokietija.
Kiek jums metų?
Penkiasdešimt septyneri.
Penkiasdešimt septyneri metai. Esate našlė.
- Taip. - Kur gyvenate?
- Liudvigsburge. - Turite darbą?
- Ne. - Ne.
Norėčiau sužinoti, iš ko pragyvena liudytoja, ar ją remia...
organizacijos...
kurioms seniau priklausė jos vyras?
Ar jūsų motina palaikė ryšius su kitais naciais ar buvusiais naciais?
Ne.
Mums mažai kas padėjo.
Du kartus sulaukėme siuntos iš Pietų Amerikos.
O kartą mus aplankė žmonės,
su kuriais mano tėvas...
palaikė verslo santykius, jie pristatė siuntas.
Mano motina...
negavo našlės pensijos ar kažko panašaus.
Nes jūsų tėvas buvo karo nusikaltėlis?
Taip.
Pamenu savo močiutę Hedwigą.
Ji kartais mane aplankydavo, kai dar buvome maži.
Ji buvo tarsi dvaro dama.
Mano mama visad prie jos jausdavosi nejaukiai.
Ji būdavo su balta prijuoste, plaukai susukti į kuodą.
Jos pasaulėžiūra buvo gan konservatyvi.
Kai buvau vaikas, su ja nekalbėjau apie Holokaustą.
Bet, kaip man pasakojo mama,
ji kaip ir nenorėjo to pripažinti,
to vadinti masinėmis žudynėmis, Holokaustu.
Ji matė, kaip jos vyras nužudė milijonus žmonių.
Mano močiutė, Hedwiga Höss,
gavo bilietą aplankyti tetą Püppi.
Bet kalbama, kad ji pasiėmė cianido piliulę,
kurią prieš daug metų buvo rodžiusi šeimos nariams.
Ir ji vis dar tebeturėjo
tą savižudybės prietaisą iš Antrojo pasaulinio karo,
kurie buvo jiems išdalinti ir nurodyta nusižudyti,
jei juos sugaus priešas ar dar kas.
Ką manote apie gandus, kad ji nusižudė
perkandusi cianido piliulę?
Kas?
- Jūsų motina. - Negali būti.
Negali būti.
Kas taip sakė?
Tai netiesa.
Norėčiau mirti taip kaip ji. Užmigti ir nebepabusti.
Ji galvojo, kad viskas pasisuko ne taip,
nors galėjo būti gerai, jei būtų pasitaikius proga.
Ji sakė, kad pakilome su žvaigžde ir nusileidome su ta žvaigžde.
Fiureris mirė.
Su žmona pagalvojome tą patį.
Metas atsisveikinti ir mums.
Mūsų pasaulis sugriuvo su Fiureriu.
Ar mums dar buvo prasmė gyventi toliau?
Mus medžios. Mūsų visur ieškos.
Norėjome išgerti nuodų.
Bet to nepadarėme dėl savo vaikų labo.
Vėliau to vis gailėjausi.
Buvome prikaustyti prie to pasaulio.
Turėjom pražūti kartu su juo.
Žinojau, kad anglų saugumo policija manęs ieško
ir kad mano šeima akylai stebima.
Jų gyvenamoji vieta pastoviai apieškoma.
Anglai pasirodė su keliais kareivių pilnais automobiliais.
Jie privažiavo, iššoko su į mus
nukreiptais automatais, lyg būtume krūva nusikaltėlių.
Jie suriko: „Rankas į viršų!“ Mes sustojome prie sienos.
Mums pasakė, kad mūsų tėvas paspruko nuo rusų.
Kažką tokio.
Vėliau sužinojome, kad mano tėvas
gyveno dideliame ūkyje prie Danijos pasienio.
Kovo 11 d. mane suėmė.
Mano nuodų ampulė suskilo dvi dienos prieš tai.
Saugumo policija su manimi labai blogai elgėsi.
Buvau visur vedžiojamas kaip labai įdomus gyvulys.
Tardymai nebuvo malonūs.
Bet negaliu piktintis tardytojais. Jie visi buvo žydai.
Aplankysiu mamą ir jai parodysiu
neįtikėtinus dokumentus, kuriuos gavau prieš 48 val.
Manau, kad ji bus priblokšta.
„Aš, Rudolfas Ferdinandas Hössas,
dar žinomas kaip Franzas Langas, sulaukiau deramo perspėjimo,
tad pranešu, kad tolimesni pareiškimai yra tiesa.“
Pasirodo, kad tai pirmieji tardymo dokumentai,
kai Rudolfą Hössą tik suėmė,
- kai jį sugavo. - Dieve.
Kas tau juos atsiuntė?
Kažkas man neseniai parašė: „Neseniai mirė mano dėdė.“
„Juos rado jo palėpėje, o aš nežinau, ką su jais daryti.“
„Ar galiu juos atsiųsti jums?“
Koks radinys.
Jis čia teigia: „1941 m. birželį man įsakyta į Berlyną atvykti pas Himlerį,
kur jis man pasakė maždaug tai.“
„Jis norėjo, kad per keturias savaites
pagal šiuos nurodymus paruoščiau statybos planus.“
„Ši užduotis itin sudėtinga, tad jis ją gali patikėti tik man.“
„Kalinius reikėjo žudyti dujomis, durys turėjo būti sandariai užvertos,
o du kanistrai „Zyklon B“ buvo suleidžiami per mažas angas.“
„Žmonės mirdavo per tris ar dešimt minučių.“
„Po pusvalandžio būdavo atidaromos durys,
o kūnus išnešdavo ypatingas kalinių būrys,
kuris pastoviai atliko šį darbą.“
Koks radinys.
Dabar tai paneikit.
HÖSSAS PIRMASIS SUTEIKĖ INFORMACIJOS APIE NACIŲ MASINIO NAIKINIMO PROGRAMĄ
JĮ IŠKVIETĖ LIUDYTI NIURNBERGO TRIBUNOLE,
KURIS PRASIDĖJO 4 MĖNESIAI PRIEŠ JO SUĖMIMĄ
Ar aukos žinojo, kas jų laukia?
Dauguma nežinojo, nes buvo imtasi veiksmų,
kad jos nieko nenutuoktų
ir net neįtartų,
kad keliauja mirti.
HÖSSAS IŠSIŲSTAS Į LENKIJĄ, KUR JĮ TEISĖ UŽ JO NUSIKALTIMUS
FIURTAS, VOKIETIJA, 1946 M.
Gegužės 25 d., per mūsų vestuvių metines,
mane nuvežė į oro uostą ir ten perdavė lenkų pareigūnams.
KLAPPERT III JUOSTOS RITINĖLIS
Amerikiečių lėktuvas mus nuskraidino į Varšuvą.
Mielasis mažyli, ir toliau išlik toks žavingas.
Mano mažasis berniuk, gyvenimas per greit tave privers suaugti.
Mano vargšeli, dabar tau liko tik tavo brangi ir gera mamytė.
„Visad būsi tėvelio numylėtinis.“
Tai paskutinis laiškas, kurį gavau iš savo tėvo.
Mano situacija gan išskirtinė.
Nešu milžinišką naštą.
PIETŲ VOKIETIJA
Žinote, būdamas pastoriumi, kalbėjausi su daugybe žmonių.
KARTŲ PRAKEIKSMO NUTRAUKIMAS
Su žmonėmis, kurių gyvenimus palietė išbandymai, vargai...
didžiulės nelaimės.
Kai kurie iš jų galvojo, kad tokia jų padėtis, jų kančios
yra dėl kartų prakeiksmo, kurį jiems užtraukė jų protėviai.
Tai labai artima ir man pačiam.
Kadangi esu Rudolfo Hösso anūkas...
liūdnai pagarsėjusio ir žiauraus Aušvico koncentracijos stovyklos SS komendanto.
Įsivaizduokite, koks jausmas turėti tokį senelį.
Girdėjote, kaip žmonės sako: „Koks tėvas, toks ir sūnus.“
Kai susimąsčiau apie save, pagalvojau:
„Ar aš toks kaip mano senelis?“
„Ar aš bent kažkiek jį primenu?“
Kai pirmą kartą perskaičiau Išėjimo knygos 20 skyriaus 5 eilutę,
man šiurpą sukėlė mintis, kad vien dėl to, jog gimiau
antrojoje kartoje po Rudolfo Hösso,
sulauksiu Dievo įniršio...
ir viskas dėl nedoro, šaltakraujiško blogio,
kurį mano senelis padarė žydams,
Dievo žmonėms, Izraelio žmonėms...
ir, žinoma, daugybei kitų.
Dar kartą perskaitysiu, ką Dievas sako 5 eilutėje.
„Dievas, skiriantis bausmę vaikams už tėvų kaltę
iki trečios ir ketvirtos kartos tų,
kurie mane atmeta“.
Bet Dievas teigia, kad visi kartų prakeiksmai
ir dėl jų jaučiama kaltė, kančios bei skausmas
gali būti panaikinti, jei nuoširdžiai atgailausite.
Kitaip tariant, nuodėmės prakeiksmą panaikina
tik nesutepto Dievo Avinėlio kraujas, tai yra, Jėzaus Kristaus.
Tikėkite ir būsite išgelbėti.
Holokaustas paliko didžiulį šešėlį.
Traumą patyrė ne tik tie, kurie tai išgyveno.
Kiek vokiečių šeimų yra traumuotos,
nes žino arba nežino, ką darė jų seneliai?
Laikau save aktyviste iš pačios mažiausios „A“ raidės.
Vienas iš esminių dalykų yra dirbti su jais ir suvokti
kaltininkų vaikų patirtis.
Dabar į Londoną keliauju, kad susitikčiau su savo motina.
Atvykstu su didžiuliu prašymu, kuris...
man kelia nerimą.
Labas, mama.
- O, Maya. - Aš čia.
- Atvykau. - Gerai. Kaip kelionė?
Nebloga, palyginus su kitomis.
- Kaip tu? - Gerai.
Kas naujo?
Nebegaliu vairuoti ir jaučiuosi kaip įkalintas gyvūnas,
bet priprasiu.
Taip jau yra. Nieko negaliu padaryti.
Mama...
Aušvice susitiksiu su komendanto
sūnumi ir anūku.
Taip.
Iš dalies mane tam motyvavo, nors, tiesą sakant,
mane labai motyvavo tai, ką sužinojau iš tavęs.
- Ką apie tai manai? - Tai nerealu.
Kadangi neapykanta tęsiasi,
o antisemitizmas vėl suklestėjo,
labai svarbu apie tai kalbėti.
Norėjau paklausti ar norėtum su manimi nuvykti į Aušvicą.
Ne. Mano Aušvicas visai neprimena tavo Aušvico.
Nesi ten buvusi. Štai ką noriu pasakyti.
Nesi patekusi į situaciją, kai nežinai
ar po valandos būsi gyva, ar ne.
Nežinai, kas yra mano Aušvicas.
Noriu viską taip ir palikti.
Nesu prieš susitikti su Hösso sūnumi,
bet į Aušvicą nevyksiu.
Atvykit pas mane. Žinai, aš gan neįgali.
Jei kas ko nori, turi atvykti čia.
Įdomi mintis.
- Kokia? - Kafee und kuchen tavo namuose.
Taip, kodėl ne? Jei tu pasirūpinsi kuchen.
OSVENCIMAS, LENKIJA
Čia yra Osvencimas,
liūdnai pagarsėjęs ir visad bus žinomas kaip Aušvicas.
Labai keista, kad miestelis egzistuoja
taip arti koncentracijos stovyklos.
Kai pasitaikė proga Aušvico komendanto sūnų
palydėti į stovyklą, nes jis niekad ten nėra buvęs...
kaip ir jo sūnų, mano bendraamžį, ir pamatyti
kaip jie išvysta tai, ko nėra regėję,
kažkokiu iškreiptu būdu man tai buvo dovana.
Niekad nejaučiau poreikio apsilankyti Aušvico koncentracijos stovykloje.
Negalime atsukti laiko, turime gyventi čia ir dabar.
Kai paprašė ten nuvykti.
Jis pamanė, kad tai bus naudinga.
Pirmą kartą su Hössais susitikau kavinėje,
paskutinėje likusioje Osvencimo sinagogoje.
Ten buvo klestinti žydų bendruomenė.
Atrodė, kad ten sustojo laikas. Visi netekome amo.
- Sveika. - Sveiki. Sunku atrasti žodžius.
Taip, žinau.
Mano širdis apsunkusi, tiesiog...
Taip.
Galiu tik prašyti atleidimo. Tik tiek.
Man rytoj bus labai sunku ten nuvykti...
ir viską išvysti savo akimis.
Tai, apie ką skaičiau.
Taip, suprantu tai.
AUŠVICAS-BIRKENAU
Dėl SS reichsfiurerio SS Himlerio pareikšto noro
Aušvicas tapo didžiausia tų laikų žmonių naikinimo vieta.
Kai jis man asmeniškai nurodė
Aušvice paruošti masinio naikinimo vietą
ir pačiam pasirūpinti tuo naikinimu,
visiškai nenutuokiau, koks bus to mastas ir pasekmės.
Šis įsakymas buvo neįprastas, išties siaubingas.
Bet jo pagrindimas man leido manyti, kad šis naikinimo procesas teisingas.
BBC INTERVIU, 1945 M. BALANDIS
Atvykstant transportui, ant rampos stovėjo gydytojas ir komendantas.
Atranka pradėta tiesiai prieš mus.
Į dešinę, kairę, dešinę, kairę.
Dešinė reiškia gyvenimą, kairė - kaminą.
Čia yra krematoriumas...
- Dujų kamera. - Taip.
Kuri...
gal patikėsit, o gal ne, buvo vos už šimto žingsnių
nuo ten, kur grojo mano motinos moterų orkestras.
Vis naujai atvežti žmonės eidavo čia
ir girdėdavo muziką. Žmonės...
kurie atvykdavo čia mirti...
ateidavo į šį pastatą...
jiems liepdavo nusirengti,
jie manė, kad maudysis...
tada jiems liepta taip pasidėti batus ir dailiai sulankstytus drabužius,
kad jie vėl lengvai juos rastų.
Per kitas 30 minučių juos nunuodydavo dujomis.
Tokia baisi apgaulė tiesiog šokiruoja.
Šie žmonės manė, kad jų dar kažkas laukia...
Kad bus kažkas gero, jie bus apsaugoti, net...
Kai pasakėte, kad jie turėjo sulankstyti drabužius,
nes jie eis nusimaudyti...
Gal tai buvo daryta norint išvengti panikos,
nes jei tuos tūkstančius žmonių būtų apėmusi panika...
- Taip. - ...būtų buvę labai sudėtinga
- visa tai suvaldyti. - Manau, tai siaubinga.
Schrecklick, kaip sakoma vokiškai. Tai košmaras.
O tada suvoki: „Kas tai padarė?“
Ne kažkas kitas, o mano senelis.
Siaubinga matyti...
ką jis čia darė.
Sunku patikėti, mane apėmė didžiulis šokas...
Taip.
...nes...
mes jį pažinojome kaip visai kitokį žmogų.
UŽ 170 M NUO HÖSSŲ ŠEIMOS NAMŲ
Pačiam teko mirtį išvysti per dujų kameros langelį.
Stebėjau visus procesus.
Dieną ir naktį turėjau stebėti
kaip tempiami ir deginami kūnai...
kaip traukiami dantys...
kerpami plaukai. Nesibaigiančias šių baisybių valandas.
Turėjau visa tai atlikti, nes privalėjau visiems parodyti,
kad pats buvau pasiryžęs visur būti,
nes to reikalavau ir iš tų, kuriems vadovavau.
Degėsių kvapas pasklisdavo už daugybės kilometrų,
tad visi pradėjo kalbėti apie žydų deginimą.
Turbūt niekas kitas to nedarė tokiu mastu kaip jis.
Tai faktas.
Tai nenuneigiamas faktas, kad mano senelis...
yra didžiausias masinis žudikas žmonijos istorijoje.
Aš netekęs žado.
Nežinau, ką pasakyti.
Man tai siaubinga.
Tai netikėta? Taip viską ir įsivaizdavote?
Ne.
To neįmanoma įsivaizduoti.
Ne.
Galime tik viltis, kad tai kur nors nebepasikartos...
ir kad mes iš to pasimokėme.
Nemanau, kad pasimokėme...
kitaip nebūtų tiek antisemitizmo, kiek yra dabar.
Tegul visuomenė mane ir toliau mato kaip kraujo ištroškusį pabaisą,
laukinį sadistą...
milijonų žudiką.
Nes žmonių masė Aušvico komendanto
negali įsivaizduoti niekaip kitaip.
Jie niekad nesupras, kad jis irgi turėjo širdį.
Rudolfas Hössas.
Manau, kad jis bandė pagražinti savo reputaciją.
Jis pasiekė kelio galą. Mirtis buvo neišvengiama.
HÖSSAS PRIPAŽINTAS KALTU
Rudolfui Hössui, ištikimam nusikalstamo nacių režimo tarnui,
Aukščiausiasis nacionalinis tribunolas paskyrė mirties bausmę.
Rudolfas Hössas, didžiausios mirties stovyklos istorijoje įkūrėjas,
yra tipiškas vokiečių tautos atstovas.
Akla disciplina, siaubingas žiaurumas, valdančiųjų gobšumas.
Ką reiškia mirties bausmė, atsižvelgus į jo nusikaltimų baisumą?
Dabar jau žinau, ką mano tėvas darė Aušvice...
ir jis už tai turėjo sumokėti.
Jis už tai buvo pakartas.
Paskutinis Rudolfo Hösso, mano senelio, pasisakymas prieš mirties bausmę.
„Mano sąžinė mane verčia štai ką pasakyti.“
„Vienas būdamas savo kalėjimo kameroje, suvokiau baisią tiesą,
kad nežmoniškai nusidėjau prieš žmoniją.“
Kaip Aušvico komendantas įvykdžiau dalį žiaurių
Trečiojo Reicho planų išnaikinti žmoniją.
Taip pasielgdamas, siaubingai pakenkiau žmonėms ir visai žmonijai.
Už tai, ką padariau, sumokėsiu savo gyvybe.
Suprantu.
Tegul Viešpats Dievas man vieną dieną atleidžia už tai, ką padariau.
Ar manote, kad kažkas panašaus į Holokaustą gali pasikartoti?
Gali. Kažkas panašaus į Holokaustą gali vėl pasikartoti.
Pažvelkite į dabartinį pasaulį. Jis kitoks.
Taip, tai gali pasikartoti, nes mes, žmonės, elgiamės siaubingai.
LONDONAS, JUNGTINĖ KARALYSTĖ
Nesu sutikęs žmogaus, išgyvenusio po koncentracijos stovyklos.
Mane nukrėtė šiurpas,
pasistojo plaukai.
Mes Aušvice gyvenome ir jį regėjome iš skirtingų perspektyvų.
Jaučiausi baisiai prasikaltęs.
- Danke. - Užeikit.
Mano mama, Anita Lasker Wallfisch.
- Istorinis momentas. - Kas galėjo pamanyti.
Nesuvokiama.
Wunderbar. Fantastisch.
Aušvico komendanto sūnus sėdi Anita Lasker namuose.
Kaip tai įmanoma?
Taip.
Pirmą kartą lankėtės Aušvice?
Taip.
Drąsus poelgis.
Tai reikalingas žingsnis...
bet negaliu nieko pakeisti.
Niekas negali.
Mano tėtis buvo aistringas vokietis.
Turėjo Geležinį kryžių.
Mes buvome vokiečiai.
Tai beprotybė.
Mes gyvename apimti kaltės.
- Taip. - Aha.
Niekas jūsų neklausė, kieno sūnumi norite būti.
Manęs irgi.
Dabar nekenčiate savo senelio? Ką jaučiate?
Taip, galiu teigti, kad jo nekenčiu.
- Nekenčiu jo, taip. - O jūs?
Viską prisiminęs, nekenčiate savo tėvo ar jis vis tik buvo geras tėvas?
Nein...
- Nei taip, nei taip. - Likote neutralus.
Kitaip tai būtų nepakeliama.
- Taip. - Aha.
Tai labai keista situacija, kad dabar kartu sėdime
ir kalbame apie tas siaubingas dienas.
Jūs nieko apie tai nežinojote,
nes visą tą siaubą ir normalų gyvenimą skyrė tvora.
Turbūt jūsų tėvui žydai atrodė kaip parazitai.
- Ne žmonės, parazitai. - Taip.
Žydų reikia, kad kažkam suverstum savo problemas.
- Suprantat? - Taip.
Visi žydai turtingi ir panašiai. Jie - tik žmonės.
Metas nustoti kvailai nekęsti žydų.
Žydai - Dievo pasirinkta tauta.
Tik kam mes pasirinkti? Žinote žymiąją žydų maldą...
Gal pasirink ką nors kitus
kaip savo išrinktąją tautą? Ką mes padarėme?
Šiandien berniukui su jarmulka ant galvos vis dar gresia pavojus.
Tad nelabai ko pasiekėme.
Vis dar reikia įdėti daug darbo.
Kaip antroji karta esame atsakingi
už tolimesnį komunikavimą
ir kalbėjimą apie žmogiškumą bei trūkumą...
Užtikrinti, kad tai nebūtų pamiršta ir gyvenama toliau.
Negali pamiršti to, kas nutiko.
Bet svarbiausia yra kalbėtis vieni su kitais...
ir suprasti vienas kitą.
Tai jau kita stadija. Ne tai, ką padarėme,
bet ką darome dabar. Tai svarbu.
Tikrai išskirtinė akimirka,
kai Aušvico komendanto sūnus užėjo į mano namus,
atsisėdo priešais mane ir kartu išgėrėme kavos.
Manau, kad tai buvo gražu.
Mano senelis Rudolfas Hössas
atliko svarbų vaidmenį naikinant dvi trečiąsias Europos žydų.
Trisdešimt metų po to, kai jis Judėjos dykumą perėjo
per Pirmąjį pasaulinį karą, čia įkurta žydų valstybė...
viliantis, kad ji apsaugos būsimas kartas.
DENNISUI BLAIRUI ATMINTI
Išvertė Simona Beržauskienė