Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Fura érzés itt lenni apámmal a Júdeai-sivatagban,
amit az ő apja is átszelt 1917-ben, az első világháború alatt,
amikor ő volt a német hadsereg legfiatalabb tiszthelyettese.
Harminc évvel később, élete végéhez közeledve azt írta:
„A zsidók élete és halála olyan rejtély, amelyet nem tudtam megoldani.”
Addigra több embert ölt meg, mint bárki más a történelem folyamán.
AUSCHWITZ PARANCSNOKA
OŚWIĘCIM, LENGYELORSZÁG
LEGIONÓW UTCA
Nagyobbra emlékeztem.
A születésem éve,
úgy tűnik, a ház is 1937-ben épült.
Itt lent...
Ez volt gyerekként a kis királyságotok.
Ez volt a nappali.
Bőrkanapék voltak itt,
barna fotelek.
Mindig különleges volt,
amikor a nappaliban voltunk.
Karácsonyok, születésnapok...
együtt volt a család.
Az apám nem egyenruhában volt,
fehér inget viselt
csokornyakkendővel,
és szivarozott.
Ezt a nagyitól kaptam.
Nézd!
Igen.
Ez a legkisebb húgom születése után készült.
Eltelt 80 év.
Az apám Rudolf Höss volt,
Auschwitz parancsnoka.
A családom Auschwitzba költözött,
amikor három- vagy négyéves voltam.
A munkahelye közvetlen szomszédságában laktunk.
ÁLLJ!
Gyerekként azt hittük, börtön...
ÁLLJ!
...és hogy ő a főnöke.
A CSALÁD KERTJÉNEK FALÁN TÚL TÖBB MINT EGYMILLIÓ EMBERT ÖLTEK MEG.
A LEGTÖBBJÜK ZSIDÓ VOLT.
Megdöbbentő és szenzációs volt
a vallomás, amit az auschwitzi koncentrációs tábor
egykori parancsnoka, Rudolf Höss tett.
NÜRNBERGI PER, 1946
1941 nyarán
Berlinbe rendeltek, hogy személyesen
fogadjak parancsokat Himmler Reichsführer-SS-től.
Azt mondta:
„A Führer kiadta a parancsot...
a zsidókérdés végső megoldására.
Nekünk, az SS-nek kell végrehajtanunk a parancsot.
Ha nem hajtják most végre,
pontosan ebben az időpontban,
a zsidók később el fogják pusztítani a német népet.”
Jól van.
Nézd!
Igen.
A bombázóm.
Ki csinálta? Honnan volt?
Ilyesmit nem kapni játékboltban.
Nem.
Az egyik fogoly építette a csoportjával.
- Neked építették? - Igen.
A születésnapomra.
Zsidó foglyok?
Nem tudom, zsidók voltak-e.
Talán nem zsidók, hanem lengyelek.
- Értem. - Igen.
Csodás és idilli gyerekkorom volt Auschwitzban.
A nővérem, Püppi és én folyton együtt voltunk.
Eveztünk a folyón az apámmal,
vagy a kutyákkal játszottunk a kertben.
Erre voltak a hálószobáink.
Itt tudtunk kinézni.
Óriási tisztás volt,
a végén pedig a krematórium.
- Innen látszott a krematórium? - Igen.
Akkor nem voltak még fák.
Gyerekként nem tudtam, mi folyik ott valójában.
Egyáltalán nem.
Repülőgép érkezik a varsói repülőtérre,
fedélzetén magas rangú náci tisztekkel,
akik a német megszállás idején
fontos pozíciókat töltöttek be Lengyelországban.
Számtalan emberiség ellen elkövetett bűncselekménnyel vádolják őket.
Beckmann, a krakkói Gestapo egykori vezetője.
Daume, a német kormány meghatalmazott képviselője Lengyelországban.
Höss, az auschwitzi koncentrációs tábor parancsnoka.
Ő az az ember, aki a példátlan vallomást tette,
miszerint ő a felelős több millió ember
erőszakos haláláért.
Mindannyiuk bűnösségéről a varsói bíróság fog döntést hozni.
AMÍG A BÖRTÖNBEN A TÁRGYALÁST VÁRTA, RUDOLF HÖSS MEGÍRTA EMLÉKIRATAIT.
Nem vagyok író.
A tollforgatás sosem volt erősségem.
Mindent úgy írtam le, ahogy emlékszem rá.
Az életem színes és változatos volt.
PALESZTINA, ELSŐ VILÁGHÁBORÚ
A sorsom végigvezetett az élet hullámhegyein és hullámvölgyein.
Két vezérlő csillagom,
mióta férfiként visszatértem a háborúból, ahová iskolás fiúként mentem el,
a szülőföldem és a családom volt.
Apám soha nem beszélt nekünk a munkájáról
egy szót sem.
Azt hiszem, papírmunkát végzett, elintézte, amit kellett,
ennyi.
Nem hiszem, hogy...
személyesen intézett volna bármit, nem tudom elképzelni.
A tömeggyilkosságot?
Igen.
Egy új tábor, Auschwitz parancsnoka lettem.
Nem számítottam rá, hogy ilyen hamar parancsnokká neveznek ki.
És nem volt könnyű feladat.
HÖSSNEK NÉMETORSZÁG LEGNAGYOBB KONCENTRÁCIÓS TÁBORÁT KELLETT LÉTREHOZNIA.
EGY 39 NÉGYZETKILOMÉTERES, VÉDETT TERÜLETEN ÁLLT, AMELYET A NÁCIK
„ÉRDEKELTSÉGI KÖRZETNEK” NEVEZTEK.
A semmiből és erőforrások nélkül
kellett valami hatalmasat felépítenem, amilyen gyorsan csak lehetett.
A tábort orosz hadifoglyoknak kellett volna felépítenie.
Borzalmas állapotban érkeztek meg.
Folyamatosan kaptak plusz élelmiszeradagokat, de nem segített.
Hullottak, mint a legyek.
A kannibalizmus sem volt példa nélküli.
A több mint 10 000 orosz hadifogolyból,
akiknek a munkaerő nagy részét kellett volna adniuk,
1942 nyarára pár száz volt már csak életben.
Himmler ellátogatott Auschwitzba, és alaposan körülnézett.
Végigmentünk a teljes Érdekeltségi körzeten.
Folyamatosan a hiányokra hívtam fel a figyelmét. Ő is látta őket.
Rám kiabált, amikor megállás nélkül a pocsék körülményekről beszéltem.
„Nem akarok többet a nehézségekről hallani!
Egy SS-vezető számára nincs nehézség!
Az a dolga, hogy megoldja őket.”
A borzalom...
amit tett, amit megálmodott.
Éveken át tervezte, hogy létrehozza azt a koncentrációs tábort,
a valaha volt leghatékonyabb gyilkológépet.
Ez az ő terve, Auschwitz az ő agyszüleménye volt.
HÁROM KILOMÉTERRE A HÖSS CSALÁD HÁZÁTÓL
HATALMAS ÚJ TÁBOR ÉPÜLT: AUSCHWITZ-BIRKENAU.
GÁZKAMRÁIBAN ÉS KREMATÓRIUMAIBAN NAPONTA 10 000 EMBERT TUDTAK MEGÖLNI ÉS ELÉGETNI.
Auschwitz zsidó tábor lett,
annyi zsidót gyűjtöttek itt össze, mint korábban soha.
Az auschwitzi zsidók számára nem maradt remény.
Tudták, hogy kivétel nélkül, mindannyiukat halálra ítélték.
AUSCHWITZ PARANCSNOKA VOLTAM RUDOLF HÖSS EMLÉKIRATAI
A Zyklon-B-t rendszeresen használták Auschwitzban rovarirtásra.
Úgy döntöttünk, tömeges megsemmisítésre is használni fogjuk a gázt.
„Magam is végignéztem egy kivégzést, gázmaszk védelmében.
Az ajtó zárva volt, a gázt pedig nyílásokon juttatták be.
Valaki azt kiáltotta: ‘Gáz!‘ És hatalmas kiabálás...”
...kiabálás kezdődött, és mindkét ajtónak nekifeszültek.
De azok ellenálltak a nyomásnak.
Csak pár óra múlva nyitották ki őket, amikor a kamrát szellőztették.
Hogy meddig tartott a kivégzés, nem tudom biztosan,
de a morajlást még sokáig lehetett hallani.
Akkor először láttam elgázosított holttesteket egy halomban.
Nem sokat gondolkodtam a kivégzésről.
Megparancsolták, nekem pedig teljesítenem kellett.
Amikor először olvastam nagyapám emlékiratait,
megdöbbentett, hogy olyan volt, mint egy objektív megfigyelő,
aki csak visszatekint rá, hogy mit csinált.
Nagyon objektív volt, mint egy tudós, aki egy élettelen kísérletet figyel meg.
Ez számomra a lelkének egyfajta hidegségét mutatta.
DÉL-NÉMETORSZÁG
A családomban nem beszéltünk sokat Auschwitzról.
Az apám elég csendes volt vele kapcsolatban.
Végtére is csendes generáció.
Nem igazán beszélnek a dolgokról, és...
ő ma sem túl beszédes, úgyhogy elég nehéz.
Nagyapa, miket csináltál, amikor gyerek voltál?
Mindig meg akartam kérdezni,
a családodban játszott valaki hangszeren?
Egyszer kaptam egy hangrögzítőt,
de nem az én világom volt.
Betömtem a lyukakat, és borsót tettem bele,
aztán borsólövőnek használtam.
Igen.
Sok butaságot csináltunk.
Volt mindenünk, úszómedence is.
Kissé felkavar, ha belegondolok, hogy ott volt
ez a vidám családi élet, azzal a sok,
tényleg szép ajándékkal és boldogsággal és szórakozással,
a játékokkal, az élet élvezetével. És csak pár száz méterre onnan,
a falak mögött,
a szögesdrótok mögött embereket gyilkoltak meg.
Egészen elképesztő, ha belegondol az ember.
Tudtátok, mi folyik a falak mögött?
Nem tudtuk.
Arról tudtam, hogy egyszer valakit lelőttek a kerítésnél,
mert szökni próbált,
és erről sokat beszélgettünk a testvéreimmel.
De ezt leszámítva semmiről sem tudtunk.
Nem volt füst.
Jól emlékszem, hogy gyerekként,
ha valaminek csípős szaga volt, vagy égett,
azt azonnal észrevetted...
a füstöt és a hamut...
Nem, nem volt hamueső vagy füstfelhők.
Semmi ilyesmi nem volt.
Szerinted lehetséges,
hogy elfojtod magadban, amiről tudtál akkoriban?
Ha valami olyan történt volna, ami nem helyes,
ha füst lett volna,
azt láttam volna, és tudtam volna,
és kérdéseket tettem volna fel, mert...
Soha nem tűnt fel nekem,
hogy embereket égetnek el.
Számomra elég nehéz elképzelni,
hogy tényleg nem éreztek, hallottak vagy láttak semmit.
Azt hiszem, az apám tudat alatt
elnyomja egyes emlékeit.
A tudata nagyon mély szintjeire temeti őket,
ahol tényleg nem emlékszik rájuk.
Így óvja magát, az elméjét.
BBC-INTERJÚ, 1945. ÁPRILIS
Anita Lasker vagyok, német zsidó.
Auschwitzban
egészséges, élő embereket dobtak élve a tűzbe.
A többieket elgázosították.
A barakkom körülbelül 20 méterre volt
az öt kémény egyikétől.
A saját szememmel láttam.
Folyton zene szólt mellé.
Én magam is a zenekar tagja voltam.
LONDON, EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
Auschwitzban az embereket a legkifinomultabb módon végezték ki.
Gázkamrában gázosították el őket.
A hely tele van fekete füsttel és borzalmas szaggal. Pokoli.
Auschwitz a földi pokol.
Amikor megérkeztem Auschwitzba,
megtudtam, hogy van egy zenekar,
ami csellistát keres. Nem volt csellistájuk.
Az érkezésem ezért látszólag nagy eseménynek számított.
Én lettem a tábori zenekar egyetlen csellistája,
ami nagyon, nagyon szerencsés pozíció volt.
Megmentette az életemet.
Édesanyám túlélte a saját szülei meggyilkolását...
szemtanúja volt több millió másik ember meggyilkolásának. Éheztették.
Minden elképzelhető borzalom volt ott.
Az volt a feladatunk, hogy indulókat játsszunk az ezreknek,
akik a gyárakban dolgoztak
Auschwitz körül.
A németek mindent szépen és rendezetten szerettek,
ezért indulókat kellett játszanunk, hogy a munkások...
a zenére vonulhassanak ki.
De ezt afféle szórakoztatásként is fogták fel az őrök számára.
Az őrök számára nagyon unalmas volt Auschwitzban őrszolgálatot teljesíteni.
Ez jóval a televízió és más szórakozási formák előtt volt.
A háború után tudtam meg, hogy minden táborban volt zenekar.
És a birkenaui táborban, ahol én is voltam, a parancsnok hirtelen kitalálta:
„Mindnek van zenéje, nekem is kell zene.”
Játszottunk, és reméltük, hogy másnap is élünk majd.
Ilyen volt ott lenni.
Nézegettem a csellótokodat, anyu!
Mintha...
műemlék lenne, ugye?
- Igen. - Csellista életed szimbóluma.
Tudom.
CSELLISTA, ANGOL KAMARAZENEKAR
A mód, amit az édesanyám talált, hogy valahogy
túléljen a holokauszt utáni világban, az volt, hogy nem beszélt.
Egyfajta némaságba süllyedt.
Egyetlen gondolatom volt csak, amikor eljöttem ide. Hogy visszakapjam...
Az elveszett életemet és ifjúságomat.
Amikor Angliába jöttem, senki sem kérdezett Auschwitzról.
Azt mondtuk: „Mi értelme lenne?”
Ezért nem beszéltünk róla. Közel... Azt hiszem, 50 évig.
Aztán a gyermekeim azt mondták:
„Anyu, soha nem meséltél nekünk semmit.”
Gyerekként nagyon jól tudtam, hogy voltak tiltott környékek.
Minden, ami német volt, rossz volt.
Az ember így megállapodik a nemtudás egyfajta börtönében,
ahol nem tud tényeket, de érzi azt,
hogy valami borzalmas folyik a hátországban.
Pszichoterapeutaként már tudom, hogy a holokauszttúlélők gyermekei,
mint én, megörökölhetik a traumát,
ami tulajdonképpen a pszichében lapul,
és nincs alakja, nincs formája, nincsenek rá szavak,
mert a szavak... Nincs kontextusa.
És ezt már kisgyermekkorom óta érzem.
De akkoriban senki sem értette, milyen hatása van a holokausztnak
a második generációra.
Ez volt a szobám.
Az első saját szobám,
de nem volt boldog hely.
Amikor a képeket látom magamról, talán kétéves sem voltam,
megrohan a szomorúság.
Ezek egy nagyon bánatos gyermekről készült képek.
Egy gyermek, aki nem édesen dundi,
hanem alaktalan.
Ezek a korai képek valahogy szimbolizálják a küzdelmet az életem során.
Az anyám nem volt ott.
Ezek a képek arról tanúskodnak,
hogy nem tudtak úgy gondoskodni rólam, ahogy kellett volna.
És számomra ez természetesen...
az anyám által a holokausztban tapasztaltak következménye volt.
Nem vagyok jó anyja a lányomnak.
Nagyon átlagos vagyok.
Traumatizált. Felejtsd el! Éld az életet!
Ha az ember átéli azt az elképzelhetetlen borzalmat,
amit én átéltem, elég nehéz ténylegesen
megértőnek lenni, vagy együttérezni.
Én olyasvalaki vagyok, akinek nem kell semmi.
Sosem értettem, neked miért kellett minden.
Mindig is utáltam az ilyet.
És még ma is utálom.
Ami nekem kellett, nem volt elérhető.
Ami neked kellett, hogy az anyád itthon legyen.
Igen.
- Gondoltam. De... - Igen.
...nem volt, mert kenyeret kellett az asztalra tennünk.
- Igen. - De hogy érthetné meg ezt egy gyerek?
- Persze. - Igen.
Szerinted mi ketten nagyon mások vagyunk.
Mit gondolsz, vannak hasonlóságok?
Sokáig kellene keresnem.
- Sokáig kellene. - Tényleg?
Igen.
Nagyon érdekes, hogy az egész életem
sokszor arról szólt, hogy nem tartozom...
a brit társadalomhoz, vagy...
csak nem tartozok sehova,
és mindig minden hatalmas küszködés volt.
Én szerencsés voltam,
mert teljes életem volt Angliában, ami...
neked nem jött össze.
- Számodra ez a hely menedék volt. - Igen.
Visszanézve azt is meg kell érteni, milyen volt a helyzet Németországban.
Sokaknak nem volt állása, aztán megjelent ez a remek Mr. Hitler.
Hirtelen újra valakik voltunk.
A nemzetiszocializmus nagy siker lett.
Úgy tartottam, a nemzetiszocialista világnézet
az egyetlen, ami megfelel a német népnek.
Az antiszemitizmus nem új dolog.
Mindig is létezett a világon.
Akkor vált erősebbé, amikor a zsidók túlságosan törtetni kezdtek,
hogy hatalmat szerezzenek.
Szeretném megjegyezni, hogy én magam nem gyűlöltem a zsidókat,
de népünk ellenségeinek tartottam őket.
Kérdezhetek valamit?
Ez a könyv már évek óta megjelent,
miért nem olvastad el soha?
Csak nemrég tudtam meg, hogy írt egy könyvet.
Korábban nem tudtam róla.
Senki nem mondta.
Tudom, hogy volt egy német kiadás a könyvből otthon.
Az megvolt neked.
Talán nem olvastad el, de a könyv,
az Auschwitz parancsnoka voltam,
évekig ott volt az otthonunkban.
Ott olvastam először, német nyelven.
Nagyié volt.
Anyám sose mondta, hogy létezik emlékirat,
de ha ott lett volna, tudtam volna róla,
és elolvastam volna, ez biztos nem igaz.
Nem tudom.
Miért kerülte, hogy szembenézzen a család múltjával?
A holokauszt borzalmas téma...
Nem akartam...
terhelni magam vele.
ÉSZAK-NÉMETORSZÁG
AUSCHWITZ PARANCSNOKA VOLTAM
„A különleges kommandóban dolgozó foglyok feladata volt,
hogy a levetkőzés gyorsan végbe menjen,
hogy az áldozatoknak ne legyen ideje gondolkodni.”
Egyszer két kisgyerek annyira elmerült a játékban,
hogy egyáltalán nem hagyták az anyjuknak, hogy elvonja őket tőle.
KIVÁLASZTVA ELGÁZOSÍTÁSRA
Még a különleges kommandó zsidói sem akarták elvinni a gyerekeket.
Soha nem felejtem az anya tekintetét,
ahogy irgalomért könyörgött, mert biztosan tudta, mi történik.
VÁRAKOZÁS A GÁZKAMRÁRA
A gázkamrában lévők már kezdtek nyugtalankodni.
Cselekednem kellett. Mindenki engem nézett.
Biccentettem a tiszthelyettesnek,
aki a vadul kapálózó gyerekeket
a karjába vette, és az anyjukkal együtt a gázkamrába vitte őket.
Az anya szívtépően zokogott.
Egyszer láttam egy nőt, aki megpróbálta kilökdösni a gyerekeit a kamrából,
amikor az ajtókat zárták.
Sírva kiabált: „Legalább a drága gyerekeimet hagyjátok életben!”
Amikor nőket láttam gyerekekkel a gázkamrába bemenni,
gyakran gondoltam a saját családomra.
Amikor azt olvasom, hogy ott volt,
és figyelte, ahogy gyerekeket és nőket
küldtek a gázkamrába...
és ránk, a gyerekeire és a feleségére gondolt...
Azt kívánom, bár ne olvastam volna el.
Borzalmas.
Nem igazán hittem el.
De...
az ő szavai voltak, úgyhogy bizonyára igaz.
LONDON, EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
Teljesen asszimilálódott német-zsidó családból származom.
Az apám szolgált az első világháborúban,
Vaskeresztet kapott, és... Igen, németek voltunk,
és zsidók, de nem gyakoroltuk a zsidó hitünket.
APÁM
Az apám sajnos nagyon optimista volt.
Azt mondta, a németek nem lehetnek ennyire ostobák.
Aztán rájött, hogy a németek ennyire ostobák.
Az 1930-as években minden német zsidót megfosztottak az állampolgárságától.
Ami anyámat, de apámat is illeti,
soha nem akarták visszakapni a német állampolgárságot,
pedig jogosultak voltak rá.
Végeztem Németországgal. Nem tartozom oda.
Alig vártam, hogy honosított brit lehessek.
Az élet útlevél nélkül nagyon bonyolult.
De úgy éreztem, ideje volt, hogy állampolgárságot szerezzek.
Amikor kihozták a német útlevelet a házamhoz,
emlékszem, hatalmas büszkeséget éreztem.
Diadalmat éreztem.
Ezt kéred?
A költözése a következő 28 napban várható?
Igen.
A költözése a következő 28 napban várható?
Igen!
Új életet kezdek.
Úgy döntöttem, megpróbálok Németországban élni,
egy országban, ahol sosem éltem, és aminek a nyelvét sem beszélem.
De a csontjaim oda tartoznak.
Nem itt kellett volna megszületnem, hanem Németországban.
Szia, anyu!
Kell egy kis idő, míg bepakolok.
Előrébb tudnál állni kicsit?
Ne, állj meg!
Kéred ezeket a lámpákat?
- Csak hozd el, mindegy. - Oké.
Igyekszem, anyu!
BERLIN, NÉMETORSZÁG
A Németországba költözés kétkedő reakciókat váltott ki,
hiszen ez az az ország, ahol a nagyszüleimet
meggyilkolták, ahogy sok más zsidót is,
és a szüleim ebből az országból menekültek el.
Az anyám valóban nem lépett német földre sok-sok éven át.
Anyu!
Nahát, itt élsz most?
Igen, itt.
Nahát! Istenem.
Csodásan néz ki.
- Ülj le, és gyújts rá! - Rendben.
- Itt egy egész kiállítás. - Igen.
Lenyűgöző.
El kellene pakolnod az összes schnuckit, hogy lásd a könyveket.
Az most kiállítóhely vagy könyvespolc?
Nem, szeretem a schnukikat.
Bizonyos értelemben annak, hogy itt lett otthonom,
ahhoz az elgondoláshoz van köze, hogy visszakapjunk ellopott életeket,
de a saját meg nem élt életemet is.
Igen.
Azt is megmutatja, mi lehetett volna,
és mi pusztult el semmi másért, mint ostobaságért.
Igen.
De sajnos az ostobaság állandónak tűnik.
Az embereknek nyilvánvalóan bűnbakok kellenek,
és a világ most nagyon nagy bajban van.
Tipikus.
Megint a zsidók hibája.
Folyamatosan tapasztaltam itt ezt a borzasztó kulturális különbséget.
És tudatalatti antiszemitizmussal szembesültem.
- Biztosan nem csak elképzeled? - Nem, nem elképzelem.
Néha nehéz megállni, hogy sarkon ne forduljak, és elmeneküljek.
- De hová? - Pontosan.
- Ez a zsidók sorsa. - Ez a zsidók sorsa.
- Nem tartozunk sehová. - Igen.
És ahová mégis tartoznod kellene, ott a legnagyobb a baj.
A rámpán történő szelektálás alatt gyakoriak voltak az incidensek.
Amikor családokat szakítottak szét,
a férfiakat elválasztották a nőktől és a gyerekektől,
az nagy zavart és nyugtalanságot okozott a szállítás során.
A helyzetet tovább rontotta, amikor a munkaképeseket elválasztották.
A családok mindenképpen együtt akartak maradni.
A zsidókban nagyon erős a családi érzés.
Úgy ragaszkodnak egymáshoz, mint a bogáncs.
Sokat gondolkodtak ezen azok, akik ezt a borzalmas munkát végezték.
Maradandó hatása volt.
A legtöbb érintett gyakran odajött hozzám, amikor szemlét tartottam.
Ugyanazokat a kérdéseket hallottam újra és újra.
„Szükség van több százezer nő
és gyermek elpusztítására?”
És én, aki önmagamnak is feltettem ugyanezt a kérdést
számtalan alkalommal,
kénytelen voltam a Führer parancsával traktálni és vigasztalni őket.
Azt kellett mondanom, hogy a zsidók elpusztítása
szükséges, hogy Németországot és utódainkat mindörökre
megszabadítsuk ellenségeinktől.
A nagyapám nyilvánvalóan valahogy elfogadta
ezt a náci ideológiát.
Mindenestül elfogadta a szociáldarwinizmus eszméjét.
Akkoriban látta az értelmét a felsőbbrendű fajnak.
Megkapta Auschwitzot, és amilyen emberi lény volt ő,
és amilyen karaktere volt, tökéletes munkát végzett.
DÉL-NÉMETORSZÁG
Atyám, nagyon köszönöm a te szavadat.
Köszönöm a szeretetedet, Uram! A türelmedet, Uram!
Úgy törődsz velünk, Istenem, mint gyermekeiddel.
Köszönjük az áldásodat.
Jézus nevében imádkozunk. Ámen.
- Egyetek, srácok, finom! - Előbb a hölgyek.
Egyetek csak!
A stuttgarti Biblia Gyülekezet lelkipásztora vagyok.
Nemzetközi közösséget szolgálunk,
amelynek amerikai katonai bázisok személyzete és más külföldiek is tagjai.
Most van a férfiak havi imareggelije.
A gyülekezet férfitagjai üdvös,
vallásos, kellemes időt töltenek együtt.
Mindenki kényelmesen elfér?
Amikor tanulnak, azon tűnődik, hogy a férfiaknak itt ma,
a keresztény és bármilyen férfiaknak,
általánosságban a férfiaknak a 21. században, mi a küldetésünk?
A Biblia szerint férfiként vezetőnek kell lennünk.
A vezetés nagy felelősséggel jár,
nemcsak az fontos, hogy mit tanítunk otthon,
de az is, hogyan viselkedünk és imádjuk Istent nap nap után...
Igen.
Amikor keresztény lettem, és elolvastam az Ószövetséget,
az az apák bűneiről ír,
hogy Isten megtorolja azokat a harmadik vagy negyedik nemzedéken.
És arra gondoltam: „Hűha.”
A nagyapám törtető volt, nagyravágyó és pedáns ember.
De egy ponton szörnyeteggé vált,
egy kegyetlen gyilkossá, aki nem volt elég éber.
Nem hiszem, hogy tömeggyilkossá válhatnánk,
de azt hiszem, minden ember, mindegyikünk,
hajlamos lehet nagyon rossz irányba fordulni.
Nagyon köszönöm. Most imádkozzunk!
Ha nagyapám örökségére gondolok,
tudom, hogy vér tapad a Höss család kezéhez.
Az emberek a mai napig szenvednek, még az én családomban is,
közel 80 évvel később is.
KELETI PART, AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK
Ötvenöt éve nem láttam a nővéremet...
várom, hogy újra találkozzunk.
Talán alkalmunk nyílik beszélgetni kicsit...
a múltról és a gyerekkorunkról.
Hoztam egy meglepetést...
Gyerekként „Békakirályt” játszottunk.
Én voltam a Békakirály, és vissza kellett hoznom...
a hercegnő aranylabdáját,
ami a tóba esett...
és nagyon nem akartam megtenni.
Szia, Békakirály!
Hercegnő!
Látod, én vagyok a koronás Békakirály.
Istenem! A Békakirály.
Nyolcvan évvel ezelőtt az aranylabdád beleesett a tóba.
Istenem!
Azt mondtad, keressem meg.
Nyolcvan évbe telt, mire megtaláltam.
Istenem! Gyere be!
Előre kell mennem...
A bot nélkül kicsit nehézkes, tudod?
Igen.
A mindenit.
Istenem!
A Balenciaga modellje voltál...
Igen.
Mindketten megöregedtünk kissé.
Hogy vagy?
Nem jól...
a rák csinál ezt-azt a testemmel.
Az nem jó.
Nincs mit tenni.
Örülök, hogy itt vagy.
Szépen felöltöztél, jó a cipőd!
Csakis a legjobbat.
Ott van anyu és apu.
Igen.
Az esküvői fotójuk.
Nézd...
te és én a medencénél.
Szép.
A családom csodás időszakot töltött Auschwitzban.
A feleségemnek virágos édenkertje volt.
A gyerekek gondtalan és kellemes életet élhettek.
Nyaranta a kertben álló medencében pancsoltak.
De a legnagyobb öröm az volt, amikor apu is velük fürdött.
Gyakran előfordult otthon, hogy a gondolataim hirtelen
a megsemmisítési folyamatok körül forogtak.
Amikor láttam, hogy a gyerekeink boldogan játszanak,
hogy a feleségem milyen boldog a legkisebbel,
arra gondoltam: „Meddig tart még a boldogságunk?”
Azon tűnődtem...
amikor elolvastad apu könyvét,
elgondolkodtál rajta?
Nem.
Eszedbe juttatott bármit?
Szép emlékeim vannak.
Csodás anyánk és apánk volt.
- Igen. - Csodás.
Sokaknak nincs ilyen jó...
- Igen. - ...élete.
Így van.
Amikor a könyvben arról beszél, hogy ott volt a gázkamráknál,
amikor nőket és gyerekeket tereltek be,
hogy érez, mikor erre gondol?
Nagyon szomorú voltam, és néha rémálmaim voltak,
mert ő volt az egyetlen, aki elmondta, mik történtek ott.
Jó ember volt.
Azt mondja, őszinte volt abban, milyen szerepe volt a tömeggyilkosságban?
Igen, de belekeveredett, és nem tudott kiszállni.
És mi van az édesanyjukkal, Hedwiggel?
Szerinted anyu többet tudott,
és jobban benne volt az egész történetben?
Szerintem nem.
Nem tudom elképzelni.
Ha úgy lenne,
apu biztosan megemlítette volna a könyvében.
Igen. Sosem beszéltünk ezekről a dolgokról.
Anyu mindent elfogadott.
Igen.
Mindentől óvott minket,
és mindent csodálatossá tett nekünk.
Anyu sok mindenen ment keresztül.
Igen.
És mindig kedves volt.
Sosem láttam semmi rosszat Auschwitzban.
Minden mindig gyönyörű volt.
Aztán véget ért a háború, és minden széthullott.
Kár, hogy ilyen messzire kerültünk.
Beszélhettünk volna erről...
Igen.
...hogy jobban megbirkózzunk vele.
Igen. Az életben nem minden alakul úgy, ahogy akarjuk.
Pontosan.
1942 végén
a feleségem megtudta Felső-Szilézia
akkori körzetvezetőjétől,
hogy mi történik a táboromban.
A feleségem megkérdezte, igaz-e,
és bevallottam, hogy igen.
Ez volt az egyetlen ígéretem a Reichsführer felé, amit megszegtem.
Ezt leszámítva soha senkinek nem beszéltem róla.
Nem hiszem, hogy az anyám beavatott lett volna.
Valószínűleg volt valami bizonytalan fogalma,
de biztos, hogy nem tudott részleteket.
Nem akarok többet erről beszélni.
Úgy találja, hogy nagyon...
Nyomasztó.
- Nyomasztó? - Igen.
Néha eszembe jutott:
„Miért kell ennyit szenvednem
fizikailag?”
És arra is gondoltam:
„Isten dühös rám a dolgokért, amiket apám tett?”
De sosem fogok haragudni az apámra.
Biztosan nagyon erős ember volt,
hogy így éljen, és megtegye, amit kellett.
Szóval...
Az volt a feladata, hogy kivégezzen több mint egymillió embert...
Én nem így gondolok rá.
És nézze azokat, akikről azt mondják, meghaltak a táborban,
de a túlélők, ők miért nem haltak meg?
Még most is élnek...
Most pénzt kapnak Németországtól vagy a zsidó emberektől.
És tudja...
Azt hihet, amit csak akar.
Mit gondol, tagadásban él?
Nem. Miért?
Ilyen volt az élet.
Ez volt a Harmadik Birodalom.
Régen történt.
Ez már mind a múlt. Mit tehetnék? Mit mondhatnék?
Boldog szülinapot
LONDON, EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
Boldog szülinapot
Boldog szülinapot, anyu
Boldog szülinapot
Semmi gond a légzéseddel vagy az oxigénellátásoddal.
Szép volt!
Lassan 100 éves vagyok. Nem tudom, miért kellett ilyen öreggé válnom.
Biztosan megvan az oka.
Néhányunk, hála istennek, akik akkoriban éltünk, még most is itt vagyunk.
De amikor elmegyünk... Vége.
Anyu mindig azt mondja, utálja a szülinapokat, a felhajtást,
csak hagyjuk békén és így tovább.
De ma ünnepelte... Ma ünnepli a 98. születésnapját,
és nagyon kedves emberek veszik körül.
Hihetetlen belegondolni, Anita, hogy a szüleid
olyan közeli barátai voltak az én nagyszüleimnek.
Nagyon jó barátok voltak.
A történetem tipikus zsidó történet,
mert Judy nagyapja és az én apám boldogan éltek Németországban.
És amikor rosszra fordult a helyzet,
Judy családja elég okos volt, hogy elmenjen.
És az én apámat is bátorították rá.
Az apám Palesztinába ment, majd visszajött, és azt mondta:
„Nem akarok a sivatagban élni.”
De Judy családja túlélte, az apám pedig nem.
WROCLAW, LENGYELORSZÁG
Innen származik a családom.
Most Wroclaw a neve, és Lengyelországban van.
Bár már nem Breslaunak hívják, nekem mindig az marad.
Szeretném, kell,
muszáj a családunk történetének részeit
egy narratívában összekötni, ami tovább él.
Ezért kell itt lennem...
mert ez az egész egy történet része.
Fiatalkori emlékeim nagyon boldogok.
Két húgom volt, Marianne és Renate.
Az apám ügyvéd volt, anyám pedig nagyon ügyes hegedűművész.
A „kultúra” nagybetűkkel volt felírva a házunkban.
Nagy gyűjteményünk van breslaui fényképekből
és a házról, amelyben az anyám élt.
Egy szép, külvárosi társasház volt, csodás terasszal.
Tudtam, hogy már nem áll,
de nem tudtam, mi van a helyén.
ANYA - APA
Teljesen normális család voltunk.
Hitler megjelenésével lettünk abnormálisak.
A front lezárult, és...
késő volt a családnak, hogy elmeneküljön.
És aztán kitört a háború,
és ez persze mindennek a végét jelentette.
Aztán 1942-ban elkezdődtek a deportálások.
És a szüleimet keletre vitték.
A nagyszüleim
24 órás figyelmeztetést kaptak a Gestapótól,
miszerint jelentkezniük kellett a következő napon,
ott, ahol összegyűjtötték a zsidókat.
Az anyám az utolsó éjszakán csak pakolt és pakolt,
nagyanyám pedig egy másik szobában sírt.
És tudom, hogy nagyapám akkor éjjel megőszült.
Az anyám a szüleivel akart menni, de nagyapám azt mondta:
„Nem. Te is hamarosan ott leszel, ahová megyünk.”
IZBICA, LENGYELORSZÁG
A nagyszüleimet egy Izbica nevű helyre deportálták.
Itt kell hagynom valami szimbolikusat,
hogy tudd, a lányod, az anyám csellója szó szerint megmentette az életét.
Csodálatos módon a nagyapám ki tudott csempészni
két üzenetet az anyámnak és a testvérének.
Az utolsó egy zsoltár:
„Szemeimet oda emelem, ahonnan jön az én segítségem, segítségem az Úrtól van.”
„Küldjetek ételt, anya nem tud írni, nincs jól.”
Ez számomra mindig azt jelentette, hogy addigra meghalt.
Az a szükség vezetett, hogy készítsek
valami örökkévalót a nagyszüleimnek.
Ez a dolog megtörtént, ezek az emberek léteztek,
és ezek az emberek az én nagyszüleim voltak,
és volt még milliónyi más, akinek nincsen sírja.
Azt hiszem, fel kell hívnom anyut.
- Szia, anyu! - Szia, hol vagy?
Látod?
Ez mi?
- A szüleid. - Micsoda?
Kép a szüleidről és a gyertyák, amiket gyújtottam.
Nem igazán ismerem fel. Nagyon szép.
De... Szeretnék...
Igen, már látom.
Dohányoztam a nagyszüleim előtt, és bűntudatom volt miatta.
Hol vagy most pontosan?
Izbica kellős közepén állok.
Az egy falucska, nem?
Nem, egy nagy erdőben vagyok.
Az micsoda?
Egy másik emlékmű.
Mi van ráírva?
Nem tudok héberül vagy lengyelül olvasni,
de megtettem, amit akartam.
Jól van.
Szia!
KELETI PART, AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK
Életemben először látni anyám sírját...
ANYU
...valahogy nyomasztó a múltra gondolni.
Igen.
Előbukkannak az emlékek.
Nem volt könnyű neki a háború után öt gyerekkel.
Pénz nélkül...
A nővérem helyesen cselekedett.
Névtelen.
Mi tudjuk, ki nyugszik itt, és ki anyu,
és senki másnak nem is kell tudnia.
HEDWIG HÖSS 1964-IG ÉSZREVÉTLEN MARADT.
SZEMTANÚKÉNT IDÉZTÉK BE KORÁBBI AUSCHWITZI DOLGOZÓK TÁRGYALÁSÁRA.
Hedwig Höss szemtanú, háziasszony, Németország.
Hány éves?
Ötvenhét.
Ötvenhét éves. Özvegy.
- Igen. - Hol él?
- Ludwigsburgban. - Van állása?
- Nincs. - Nincs.
Szeretném tudni, a szemtanú miből él, hogy támogatják-e...
olyan szervezetek...
amelyekhez a férje tartozott korábban.
Az édesanyjának volt kapcsolata más nácikkal vagy egykori nácikkal?
Nem.
Nem kaptunk sok támogatást.
Két alkalommal érkezett csomagunk Dél-Amerikából.
Egyszer pedig emberek jöttek el hozzánk,
akik korábban üzleteltek...
az apámmal, szállításokat végeztek.
Az anyám nem...
kapott özvegyi nyugdíjat, vagy ilyesmit.
Mert az édesapja háborús bűnös volt?
Igen.
Vannak emlékeim a nagymamámról, Hedwigről.
Néha meglátogatott, amikor kicsik voltunk.
Olyan volt, mint egy uradalom úrhölgye.
Az anyám mindig tartott tőle.
Fehér kötényt viselt, a haját kontyban hordta.
Eléggé merev volt a nézeteit tekintve.
Gyerekként sosem beszéltem vele a holokausztról.
Édesanyám azt mondta,
volt egyfajta vonakodás, hogy beismerje,
hogy annak nevezze, ami volt: tömeggyilkosságnak, holokausztnak.
De tudtam a több millió emberről, akit a férje gyilkolt meg.
A nagymamám, Hedwig Höss,
egyirányú jegyet vett, hogy meglátogassa Püppi nénit.
De azt pletykálják, hogy bevette a ciánkapszuláját,
amit évekkel korábban tényleg megmutatott a család tagjainak.
És még mindig ott volt nála ez az
öngyilkos eszköz a második világháborúból,
amit mindannyian megkaptak, hogy öngyilkosságot kövessenek el,
ha elfogná őket az ellenség, vagy ilyesmi.
Mit gondol a pletykákról, miszerint öngyilkosságot követett el
egy ciánkapszula segítségével?
Kicsoda?
- Az édesanyja. - Lehetetlen.
Kizárt dolog.
Ki mondta ezt?
Nem igaz.
Szeretnék úgy meghalni, ahogy ő ment el, csak lefeküdt aludni, és... nem felkelni.
Úgy gondolta, hogy minden elromlott,
pedig nagyon jó is lehetett volna, ha megmarad az esély.
Azt mondta, felemelkedtünk a csillaggal, és azzal is zuhantunk le.
A Führer meghalt.
A feleségemmel ugyanakkor gondoltunk ugyanarra.
Nekünk is mennünk kell.
A világunknak a Führerrel együtt vége volt.
Volt bármi értelme életben maradnunk?
Vadásztak volna ránk. Mindenhol kerestek volna.
Mérget akartunk bevenni.
De nem tettük meg, a gyerekeink miatt.
Később újra és újra megbántam.
Ahhoz a világhoz voltunk kötve és láncolva.
Vele kellett volna buknunk.
Tudtam, hogy az angol harctéri biztonsági rendőrség kutat utánam,
és hogy a családomat is megfigyelik,
és hogy rendszeresen átkutatják a szállásukat.
Az angolok megjelentek több teherautóval, rajtuk katonákkal,
odajöttek, leugráltak a gépfegyvereikkel...
úgy rohantak le minket, mintha bűnözők lennénk.
Azt kiabálták: „Fel a kezekkel!” És a fal mellé állítottak.
Azt mondták, az apánk az oroszok elől menekült,
valami ilyesmit.
Később rájöttünk, hogy az apám
egy nagy farmon élt a dán határ közelében.
Március 11-én tartóztattak le.
A méregkapszulám két nappal korábban széttört.
Nagyon rosszul bánt velem a harctéri biztonsági rendőrség.
Úgy mutogattak, mint egy különösen érdekes állatot.
A kihallgatások nem voltak kellemesek.
Nem tudok haragudni a kihallgatókra. Mind zsidók voltak.
Anyával találkozom, és megmutatok neki
néhány nagyon figyelemre méltó papírt, amit 48 órája kaptam,
és ami szerintem eléggé meg fogja döbbenteni.
„Én, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
más néven Franz Lang, teljes körű tájékoztatást kaptam,
és kijelentem, hogy az alábbi állítások igazak.”
Úgy néz ki, ezek az első kihallgatás dokumentumai,
amikor Rudolf Hösst letartóztatták,
- amikor megtalálták szökés közben. - Istenem.
Ki küldte el ezt neked?
Valaki, aki azt írta: „A nagybátyám nemrég elhunyt.
Az ő padlásán találtuk, és nem tudom, mit kezdjek vele.
Elküldhetem önnek?”
Micsoda felfedezés.
Azt mondja: „1941-ben Berlinben kellett jelentkeznem Himmlernél,
ahol nagyjából az alábbiakat mondta nekem.
Azt akarta, hogy négy héten belül álljak elő
építési tervekkel az utasításoknak megfelelően.
Hozzátette, hogy a feladat olyan nehéz, hogy csak engem bízhatott meg vele.
Foglyokat kellett elgázosítani. Aztán szorosan lecsavarozták az ajtókat,
és két Zyklon-B-dobozt dobtak be kis lyukakon át.
Az emberek három-tíz perc alatt haltak meg.
Fél óra elteltével az ajtókat kinyitották,
a testeket pedig a rabok egy különleges egysége hozta ki,
akiket állandó jelleggel alkalmaztak erre a munkára.”
Micsoda felfedezés!
Na, most tagadd le!
HÖSS SZOLGÁLT ELSŐKÉNT RÉSZLETEKKEL A NÁCIK TÖMEGGYILKOS ELJÁRÁSAIRÓL.
BEIDÉZTÉK, HOGY TANÚSKODJON A NÜRNBERGI PER SORÁN,
AMELY NÉGY HÓNAPPAL A LETARTÓZTATÁSA ELŐTT VETTE KEZDETÉT.
Az áldozatok tudták, mi vár rájuk?
A legtöbbjük nem, mivel lépéseket tettünk,
hogy ne szerezzenek róla tudomást,
és ne gyanítsák,
hogy a halálukba mennek.
HÖSST LENGYELORSZÁGBA KÜLDTÉK, HOGY BÍRÓSÁG ELÉ ÁLLJON BŰNEIÉRT.
FÜRTH, NÉMETORSZÁG
Május 25-én, pont a házassági évfordulónk napján
a repülőtérre vittek, és ott lengyel tiszteknek adtak át.
KLAPPERT HADNAGY HÁRMAS FELVÉTEL
Egy amerikai gép Varsóba vitt.
Drága kis barátom, maradj örökké ilyen szeretetteljes!
Az élet, drága fiam, túl hamar fog kiszakítani a gyermekkor világából.
Most, szegény fiam, már csak drága jó anyád maradt neked.
„Örökké apu kedves fia maradsz.”
Ez volt az utolsó levél, amit az apámtól kaptam.
Azt hiszem, meglehetősen egyedi helyzetben vagyok.
Nagy terhet cipelek.
DÉL-NÉMETORSZÁG
A lelkészi pályán töltött éveim alatt számos emberrel beszéltem.
A GENERÁCIÓS ÁTOK MEGTÖRÉSE
Az életüket megpróbáltatások és bánat kísérte, nehézségek...
és sorscsapások.
És többen azon tűnődtek, hogy a helyzetük, a szenvedésük oka
vajon egy generációs átok-e, amelyet egy ősük hozott rájuk.
Ez különös súllyal van jelen a saját életemben.
Rudolf Höss unokája vagyok...
aki az auschwitzi koncentrációs tábor hírhedt, kegyetlen SS-parancsnoka volt.
Képzeljék el, hogy ilyen ember a nagyapjuk!
Az emberek azt mondják: „Apja fia.”
És amikor a saját utamat vizsgálom, arra gondolok:
„Olyan vagyok, mint a nagyapám?
Hasonlítok rá bizonyos mértékben?”
Amikor a Kivonulás könyve 20. fejezetének ötödik versét olvastam,
elborzasztott a gondolat, hogy mivel
a második generációba születtem Rudolf Höss után,
Isten haragja kísér...
amiatt az ördögi, hidegvérű gonoszság miatt,
amit a nagyapám a zsidók ellen,
Isten népe, Izrael népe...
és mások ellen elkövetett.
Hadd olvassam fel újra, amit Isten az ötödik versben mond.
„Az atyák vétkét megtorlom
a gyermekeiken,
és azok harmadik és negyedik nemzedékén.”
De Isten azt is mondja, hogy bármilyen generációs átok,
és az azzal járó bűntudat és szenvedés és fájdalom,
eltörölhető a legnagyobb bűnbánattal.
Más szavakkal, ami megtöri a bűn átkát,
az Isten szeplőtelen bárányának, Jézus Krisztusnak a vére.
Higgyetek, és megmenekültök.
A holokauszt hatalmas árnyékot vet.
A trauma nem csak a túlélőket érinti.
Hány német családot traumatizált,
hogy tudják vagy nem tudják, mit tettek nagyapáik?
Nagyon kicsi A betűvel, de aktivistának tartom magam.
És az egyik legfontosabb feladat, hogy együtt dolgozzunk, és megértsük
az elkövetők gyermekeinek élményeit.
Ez a londoni út nagyrészt arról szól, hogy találkozzak az anyámmal.
És ez alkalommal hatalmas kéréssel érkeztem, ami...
kissé idegessé tesz.
Szia, anyu!
- Maya! - Megérkeztem.
- Itt vagyok. - Csodás. Jó volt az út?
Igen, nem olyan rossz, mint néha.
- Hogy vagy? - Jól.
Mi újság?
Nem vezethetek már, és úgy érzem magam, mint egy csapdába esett állat,
de majd hozzászokok.
Ez van. Nincs mit tenni.
Szóval, anyu...
találkozni fogok az auschwitzi parancsnok fiával
és unokájával.
Igen.
Részben amiatt, vagyis inkább
nagyrészt amiatt, amiket tőled megtudtam, és amiket te mondtál el.
- Mit gondolsz erről? - Szerintem fantasztikus.
Mivel a gyűlölet nem csitul,
és az antiszemitizmus virágzik,
nagyon fontos beszélni ezekről a dolgokról.
Azt akarom kérdezni, hogy eljönnél-e velem Auschwitzba.
Nem igazán, nem. Tudod, az én Auschwitzom teljesen más, mint a tiéd.
Te nem jártál ott igazából. Így értem.
Te nem voltál abban a helyzetben, amikor nem tudod,
élhetsz-e még egy órát, vagy nem.
Nem tudod, milyen az én Auschwitzom.
Békén akarom hagyni. Békén hagyni.
Semmi bajom azzal, ha találkozni kell Höss fiával,
de nem megyek Auschwitzba.
Gyertek az én házamba! Tudod, hogy elég nehezen mozgok már.
Aki akar valamit, annak ide kell jönnie.
Jó kis gondolat.
- Tessék? - Kaffee und kuchen a házadban.
Igen, miért ne? Ha vállalod a kuchent.
OŚWIĘCIM, LENGYELORSZÁG
Szóval, ez Oświęcim,
a rossz hírű város, amelyre mindig Auschwitzként fognak emlékezni.
Nagyon furcsa, hogy van egy város
ilyen közel magához a koncentrációs táborhoz.
Amikor adódott a lehetőség, hogy csatlakozhatok
Auschwitz parancsnokának fiához, aki sosem járt még a táborban...
és az ő fiához, aki kortársam, hogy tanúja lehetek,
ahogy szembenéznek azzal, amivel korábban nem,
az valami perverz módon ajándéknak tűnt.
Sosem éreztem szükségét, hogy elmenjek az auschwitzi koncentrációs táborba.
Az időt nem lehet visszaforgatni, a jelennel kell foglalkoznunk.
Kai kért meg, hogy menjek el, és nézzem meg.
Úgy gondolta, jó lenne.
A Höss család és én először a kávézóban találkoztunk,
az utolsó megmaradt zsinagógában Oświęcimben,
amelynek egykor virágzó zsidó közössége volt.
Mintha megállt volna az idő. Mindannyiunknak elakadt a lélegzete.
- Üdv! - Üdv! Nehéz szavakat találni.
Igen, tudom.
Nehéz volt a szívem, amiért...
Igen.
És csak megbocsátást tudok kérni. Ez minden.
Számomra nagyon nehéz lesz elmenni oda holnap...
és saját szememmel látni...
amiről olvastam.
Igen, megértem.
Himmler Reichsführer-SS akaratának eleget téve
Auschwitz lett minden idők legnagyobb megsemmisítő létesítménye.
Amikor személyesen utasított,
hogy készítsek elő egy helyet Auschwitzban tömeges megsemmisítésre,
és személyesen végezzem ezt a megsemmisítést,
a leghalványabb elképzelésem sem volt a léptékről és a következményekről.
Az utasítás szokatlan volt, valóban rettenetes.
De az indoklás miatt a megsemmisítés folyamatát helyesnek láttam.
BBC-INTERJÚ, 1945. ÁPRILIS
Egy orvos és egy parancsnok állt a rámpán a transzport érkezésekor,
és a szelektálás a szemünk láttára történt meg.
Jobbra, balra, jobbra, balra.
A jobb az élet, a bal a kémény.
Ezek hát a krematóriumok...
- a gázkamra. - Igen.
Ami...
hiszik vagy sem, talán 100 lépésre volt
onnan, ahol az anyám és a női zenekar játszott.
A transzportok egymás után sétáltak el itt,
és hallották a zenét, és az emberek...
akik meghalni érkeztek ide...
ehhez az épülethez jöttek...
itt levetkőztették őket,
azt hitték, hogy zuhanyozni mennek majd...
azt mondták nekik, hogy szépen tegyék le a cipőiket és a ruháikat,
hogy utána könnyebben megtalálják őket.
És utána fél órán belül elgázosították őket.
Sokkoló, hogy volt ez az ördögi megtévesztés,
amit fenntartottak, hogy az emberek azt higgyék, hogy van valami...
Hogy van valami reménysugár számukra, talán biztonság...
Mikor azt mondta, összehajtatták velük a ruhákat
azzal, hogy zuhanyozni viszik őket,
talán azért, hogy az emberek ne pánikoljanak,
mert ha több ezer ember pánikolni kezd...
- Igen. - ...azt nehéz lett volna
megfékezni. Ez borzasztó.
Schrecklich, ahogy németül mondják, borzalmas.
És amikor az ember rádöbben: „Ki tette ezt?”
És valójában nem más, mint a saját nagyapám.
Borzasztó látni...
mit művelt itt.
Nehéz elhinni, és nagy megrázkódtatás számomra...
Igen.
...mert...
mi más embernek ismertük őt.
175 MÉTERRE A HÖSS CSALÁD OTTHONÁTÓL
A gázkamra egy kémlelőnyílásán át kellett végignéznem a halált.
Az összes folyamatot végig kellett néznem.
Figyelnem kellett éjjel és nappal,
ahogy a testeket kivonszolják és elégetik...
ahogy eltávolítják a fogakat...
ahogy levágják a hajat, minden szörnyűséget órákon át.
Mindezt meg kellett tennem, hogy mindenkinek megmutassam,
készen állok mindenhol jelen lenni,
és erre kellett utasítanom a vezényletem alatt állókat is.
Az égés bűze kilométerekre terjedt,
és végül az egész lakosság a zsidók elégetéséről beszélt.
Szerintem nincs senki más, aki ekkora léptékben csinálta, amit csinált.
Ez tény.
Tagadhatatlan tény, hogy a nagyapám tényleg...
az emberi történelem legnagyobb tömeggyilkosa.
Szóhoz sem jutok.
Nem tudom, mit mondjak.
Borzalmas érzés.
Váratlan? Így képzelte el?
Nem.
Ez elképzelhetetlen.
Nem.
Csak remélhetjük, hogy nem fog újra megtörténni...
és hogy tanultunk belőle.
Szerintem nem...
különben nem lenne újra antiszemitizmus, ahogy most van.
A nyilvánosság lássa csak bennem a vérszomjas szörnyeteget,
a szadista vadállatot...
milliók gyilkosát.
Mert a tömegek képtelenek elképzelni,
hogy Auschwitz parancsnoka más lenne.
Sohasem fogják megérteni, hogy neki is volt szíve.
Rudolf Höss.
Azt hiszem, egy kicsit fényezte a saját képét.
Elért az út végére. A halál elkerülhetetlen volt.
ELÍTÉLTÉK HÖSST
Rudolf Hösst, a bűnös náci rezsim hűséges szolgáját,
halálra ítélte a Legfelsőbb Nemzeti Bíróság.
Rudolf Höss, a történelem legnagyobb haláltáborának alapítója
a német nemzet jellegzetes képviselője.
Vakfegyelem, borzalmas kegyetlenség, a hatalmon lévőkre jellemző mohóság.
Mit ér a halálbüntetés bűneinek szörnyűsége mellett?
Tudom, mit tett az apám Auschwitzban...
és meg kellett fizetnie az árát.
Az pedig az akasztás általi halál volt.
Ez Rudolf Höss, a nagyapám utolsó vallomása, amit a kivégzése előtt tett.
„A lelkiismeretem kötelez rá, hogy az alábbi nyilatkozatot tegyem.
Börtöncellám magányában azt a keserű felismerést tettem,
hogy komoly bűnt követtem el az emberiség ellen.”
Auschwitz parancsnokaként végrehajtottam a Harmadik Birodalomnak az emberek
elpusztítására szőtt kegyetlen terveinek egyes részeit.
Ezzel fájdalmas károkat okoztam embereknek és az emberiségnek.
Az életemmel fizetek azért, amiért felelős vagyok.
Hallak téged.
Az Úristen talán megbocsát nekem egy nap a tetteimért.
Ön szerint újra bekövetkezhet olyasmi, mint a holokauszt?
Bekövetkezhet újra olyasmi, mint a holokauszt. Megtörténhet.
Nézze csak meg a mai világot! Másnak tűnik.
De újra megtörténhet, mert mi, emberek borzasztóan rosszul viselkedünk.
LONDON, EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
Soha nem találkoztam még koncentrációs tábor túlélőjével.
Libabőrös voltam,
égnek állt a hajam.
Más nézőpontokból láttuk és éltük meg Auschwitzot.
Borzalmas bűntudatom volt.
- Köszönöm. - Jöjjön be!
Az édesanyám, Anita Lasker-Wallfisch.
- Történelmi pillanat. - Igen, ki gondolta volna?
Hihetetlen.
Csodás. Fantasztikus.
Auschwitz parancsnokának fia Anita Lasker házában ül.
Hogy lehetséges ez?
Igen.
Most először járt Auschwitzban?
Igen.
Bátor dolog volt öntől.
Fontos lépés...
de semmit sem tudok megváltoztatni.
Senki sem tud.
Az apám szenvedélyes német volt.
Vaskereszt.
Németek voltunk.
Őrület.
Velünk él a bűntudat.
- Igen. - Igen.
Nem kérdezték meg, kinek a fia akar lenni.
Ahogy engem sem.
Most már gyűlöli a nagyapját? Hogyan érez?
Gyűlölöm őt, igen, mondhatom ezt.
- Gyűlölöm őt. - És maga?
Visszatekintve, gyűlöli az apját, vagy még most is jó apának tartja?
Nem...
- Egyik sem. - Egyik sem. Semleges.
Különben elviselhetetlen lenne.
- Igen. - Igen.
Nagyon különös helyzet, hogy itt ülünk együtt,
és ezekről a szőrnyű napokról beszélgetünk.
És itt van maga, aki semmit sem tudott róluk,
mert volt egy kerítés a borzalmak és a normális élet között.
Olyasvalakinek, mint az apja, a zsidók férgeknek tűnhettek.
- Nem embereknek, férgeknek. - Igen.
Azért kellenek a zsidók, hogy valamilyen saját hiányosságukat kitölthessék
- rajtuk. - Igen.
A zsidók gazdagok meg ilyesmik, de csak emberek.
Ideje, hogy véget érjen ez az ostoba zsidógyűlölet.
A zsidók Isten választott népe.
De mire választott minket? Ismerik a zsidók híres imádságát...
Miért nem választanak most valaki mást,
miért nem más a választott nép? Mit tettünk?
Egy kipát viselő fiú ma is veszélyben van.
Nem igazán értünk el nagy haladást.
Sok dolgunk van még.
Felelősséggel tartozunk a második generációnak,
hogy folytatjuk a kommunikációt,
és beszélünk az emberiességről, és hogy nincs...
És teszünk róla, hogy ne feledjék el.
Nincs bocsánat azért, ami történt.
De fontos, hogy beszélünk egymással...
és megértjük egymást.
Ez a következő lépés, nem az, amit tettünk,
hanem amit most teszünk. Az a fontos.
Egyértelműen különleges pillanat volt,
hogy Auschwitz parancsnokának fia bejött a házamba,
leült egy székbe velem szemben, és megittunk együtt egy csésze kávét.
Bizonyos értelemben szép dolog volt.
A nagyapám, Rudolf Höss,
hozzájárult Európa zsidó lakossága kétharmadának kiirtásához.
Harminc évvel azután, hogy átkelt a Júdeai-sivatagon
az első világháború során, kihirdették itt a zsidó államot...
remélve, hogy ezzel megóvják az eljövendő nemzedékeket.
DENNIS BLAIR EMLÉKÉRE
A feliratot fordította: Tüzér Tamás