Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
On kummaline olla isaga siin, Juuda kõrbes.
Tema enda isa ületas selle kõrbe esimese maailmasõja ajal, aastal 1917.
Ta oli sel ajal Saksa armee noorim allohvitser.
Kolmkümmend aastat hiljem, oma surivoodil, kirjutas ta:
"Juutide elu ja surm on mõistatus, mida ma pole suutnud lahendada."
Selleks ajaks oli ta tapnud rohkem kui ükski teine mees ajaloos.
KOMANDANDI VARI
OŚWIĘCIM, POOLA
Mälestustes on see suurem.
Minu sünniaasta.
See maja ehitati aastal 1937.
Siin all...
Siin oli lapsena sinu väike kuningriik.
Siin oli meie elutuba.
Siin olid nahast diivanid,
pruunid tugitoolid.
Elutoas
toimus alati midagi erilist.
Jõulud, sünnipäevad...
Terve pere tuli kokku.
Isa ei kandnud vahelduseks mundrit,
vaid valget särki,
kikilipsuga
ja suitsetas sigarit.
Vanaema andis mulle selle.
Vaata.
Jah. Jah. Jah.
See oli pärast minu noorima õe sündi.
Kaheksakümmend aastat hiljem.
Mu isa oli Rudolf Höss,
Auschwitzi komandant.
Mu pere kolis Auschwitzi.
Olin siis kolme- või nelja-aastane.
Elasime tema töökoha vahetus läheduses.
SEIS! STOPP!
Lastena arvasime, et tegemist oli vanglaga...
SEIS
...ja isa oli vanglaülem.
PERE AIA TAGA MÕRVATI ÜLE MILJONI INIMESE.
ENAMUS OHVRITEST OLID JUUDID.
Võigas ja sensatsiooniline,
selline oli Auschwitzi koonduslaagri endise komandandi,
Rudolf Hössi, avaldus kohtule.
RUDOLF HÖSS, NÜRNBERGI PROTSESS, 1946
1941. aasta suvel
kutsuti mind välja, Berliini,
kus ma sain isiklikult käsu Reichsführer SS Himmlerilt.
Ta ütles mulle:
„Füürer on andnud käsu...
alustame 'Viimase vastusega juudi küsimusele'.
SS, ehk meie, peab selle käsu ellu viima.
Kui me seda praegu
ei tee,
hävitavad juudid hiljem Saksa rahva."
Okei.
Vaata.
Jah.
Mu pommituslennuk...
Kes selle tegi? Kust sa selle said?
Sellist just lelupoest ei osta.
Ei, ei.
Üks vang ja tema rühm ehitasid selle.
- Sinu jaoks? - Jah.
Minu sünnipäevaks.
Juudist vangid?
Ma ei tea, kas nad olid juudid.
Tõenäoliselt pigem poolakad.
- Okei. - Jah.
Minu lapsepõlv Auschwitzis oli ilus ja idülliline.
Olin alati koos oma õe Püppiga.
Käisime isaga jõe peal sõudmas
või mängisime aias koertega.
Siit pääses meie magamistubade juurde.
Vaade aknast välja.
Meil oli suur esiõu
ja selle lõpus krematoorium.
- Siit oli krematooriumi näha? - Jah.
Siis ei olnud neid puid.
Lapsena ei teadnud ma midagi sellest, mis seal toimus.
Ei, mitte midagi.
Varssavi lennujaamas maandus lennuk,
mille pardal on endised kõrge auastmega natsi ametnikud,
kes hoidsid Poolas,
Saksa okupatsiooni ajal, tähtsaid töökohti.
Neid süüdistatakse lugematutes inimsusevastastes kuritegudes.
Beckmann, Krakowi Gestapo endine ülemus.
Daume, Saksa valitsuse ametlik esindaja Poolas.
Höss, Auschwitzi koonduslaagri komandant.
Mees, kes tunnistas kohtu ees,
et on vastutav miljonite inimeste
vägivaldse surma eest.
Varssavi kohus otsustab iga mehe süü üle.
VANGLAS KOHTUPROTSESSI OODATES KIRJUTAS RUDOLF HÖSS OMA AUTOBIOGRAAFIA.
Ma ei ole kirjanik.
Ma ei ole kunagi hästi kirjutada osanud.
Olen üles tähendanud kõik nii, nagu seda mäletan.
Mu elu on olnud kirju ja eriilmeline.
PALESTIINA, ESIMENE MAAILMASÕDA
Mu saatus on mulle paljastanud elu parimad ja halvimad küljed.
POLITSEI TEMPEL
Olles naasnud sõjast,
mis algas minu kooliaastatel, olen juhindunud vaid kahest asjast.
Isamaast ja perekonnast.
Isa ei rääkinud kunagi oma tööst,
mitte kunagi.
Ma arvan, et ta tegeles paberimajandusega
ja ei millegi muuga.
Ma ei usu, et ta...
seda isiklikult korda saatis, ma ei taha seda uskuda.
Massimõrva?
Jah.
Minust sai uue laagri, Auschwitzi, komandant.
Ma ei osanud oodata, et saan nii kiiresti komandandiks.
See polnud kerge töö.
HÖSSI ÜLESANDEKS OLI LUUA SAKSAMAA SUURIM KOONDUSLAAGRI KOMPLEKS.
SELLE ASUKOHAKS OLI 15 RUUTMIILI SUURUNE MAA-ALA, MIDA NATSID KUTSUSID
'HUVITSOONIKS'.
Mitte millestki ja ilma ressurssideta
pidin ma ehitama midagi hiiglaslikku ja seda võimalikult kiiresti.
Vene sõjavangid pidid olema minu ehitajad.
Nad saabusid täiesti jõuetutena.
Andsime neile tulutult aina rohkem toidumoona.
Me ei suutnud surmadega sammu pidada.
Kannibalism oli vangide seas tavaline.
10 000 vene sõjavangi
toodi ehituse tarbeks Auschwitzi,
ning 1942. aasta suveks oli neid järel vaid mõnisada.
Himmler külastas Auschwitzi ja viis läbi põhjaliku ülevaatuse.
Me sõitsime läbi terve Huvitsooni.
Näitasin talle pidevalt puudujääke. Ka talle olid need silma jäänud.
Ta karjus minu peale, sest ma ei suutnud mitte mainida neid jõledaid tingimusi.
„Ma ei taha kuulda midagi takistustest.
SS'i pealikel ei ole takistusi.
Vaid ainult lahendused."
Tema tehtu koletislikkus...
Tema teod ja plaanid.
Aastatega tegi ta sellest koonduslaagrist
ajaloo tõhusaima hävitusmasina, eks?
See oli tema plaan. Auschwitz oli tema vaimusünnitis.
KAHE MIILI KAUGUSEL HÖSSIDE KODUST
AUSCHWITZ-BIRKENAU.
SELLE GAASIKAMBRID JA KREMATOORIUMID OLID VÕIMELISED TAPMA 10 000 INIMEST PÄEVAS.
Auschwitzist sai juudilaager.
Laager, kuhu koguti ennenägematul hulgal juute.
Auschwitzi juutide jaoks ei olnud enam lootust.
Nad teadsid, et olid kõik hukule määratud.
AUSCHWITZI KOMANDANDI RUDOLF HÖSSI AUTOBIOGRAAFIA
Zyklon B'd kasutati Auschwitzis pidevalt kahjuritõrje tarbeks.
Otsustasime kasutada seda gaasi massiliseks hävitamiseks.
„Vaatasin isiklikult ühte hukkamist, gaasimask ees.
Uks oli suletud ja gaas hakkas avadest sisse imbuma.
Keegi karjus: "Gaas". Ja siis algas karjumine...
...karjumine ja mõlemat ust tabasid löögid.
Kuid uksed pidasid vastu.
Nad avati uuesti paar tundi hiljem, et kambrit õhutada.
Ma ei tea, kui kaua selline surm aega võttis.
Aga ümina-laadset heli oli veel kaua kuulda.
Nägin tollal esimest korda gaasilaipu ühes suures hunnikus vedelemas.
Tapmine ise ei äratanud minus mingeid tundeid.
See oli käsk, mille pidin täide viima."
Esimest korda oma vanaisa memuaare lugedes
jäi mulle tunne, et ta nägi ennast emotsioonitu vaatlejana,
kes vaatas kaugusest enda tegusid pealt.
Ta ei tundnud midagi, nagu teadlane, kes viib läbi elutut katset.
See näitas mulle tema hinge külmust.
LÕUNA-SAKSAMAA
Me ei rääkinud perekeskis Auschwitzist.
Mu isa oli alati selle koha pealt napisõnaline.
See on tema põlvkonna eripära, eks?
Nad ei räägi eriti sellest ajast ja...
ta ei ole ka tänapäeval eriti jutukas.
Vanaisa, mida sa lapsena tegid?
Ma tahtsin küsida,
kas keegi meie perekonnast tegeles muusikaga?
Mul oli ükskord plokkflööt,
aga see ei sobinud mulle.
Ma toppisin augud kinni ja panin flöödi sisse herned
ja kasutasin seda hernepüssina.
Jah.
Me tegime palju rumalusi.
Meil oli kõik, mida tahtsime, nagu bassein.
See on natuke hirmutav. Selline rõõmus,
ilus pereelu toimus teie majas koos
imeilusate kinkide ja rõõmu ja lustiga.
Teil olid mänguasjad ja te nautisite elu. Ja teist paarisaja meetri kaugusel,
seinte taga,
okastraadist seinte taga, tapeti inimesi.
See on uskumatu, kui sellest nii mõelda.
Kas te teadsite, mis seinte taga toimub?
Ei teadnud.
Ükskord kuulsime, kuidas kedagi seina taga tulistati.
Keegi üritas põgeneda.
Rääkisime õdede ja vendadega sellest tihti.
Muidu aga ei teadnud me midagi.
Suitsu ei olnud.
Mäletan lapsena hästi,
kui millelgi oli terav lõhn või kui miski põles,
olime me sellest väga teadlikud...
suits ja tuhaebemed...
Ei, ei mingit tuhka ega suitsu.
Neid ei olnud.
Kas on võimalik, et sa
ei taha mäletada seda aega nii, nagu ta tegelikult oli?
Kui midagi oleks korrast ära olnud,
näiteks suitsupilved,
oleksin ma neid näinud ja neist teadnud
ja ma oleks nende kohta küsinud, sest...
Ma poleks kunagi arvanud,
et nad inimesi põletavad.
Minu jaoks on raske ette kujutada,
et nad ei haistnud, kuulnud ega näinud midagi.
Mu isa surub ilmselt alateadlikult
oma kogemusi maha.
Lukustab nad oma teadvuse sügavikku,
et neid mitte mäletada.
Et ennast ja enda mõistust kaitsta.
BBC INTERVJUU, APRILL 1945
See on Anita Lasker, Saksa juut.
Auschwitzis visati
terved, elusad inimesed elusalt tulle.
Ülejäänud tapeti gaasikambrites.
Minu barakk oli 20 meetri kaugusel
ühest viiest korstnast.
Nägin seda kõike oma silmadega.
Seda saatis pidevalt muusika.
Olin ka ise orkestris.
LONDON, SUURBRITANNIA
Auschwitzis tapeti inimesi väga peenelt.
Inimesed surid gaasikambrites.
Kõik on täis musta suitsu, jubedat lehka. Põrgu.
Auschwitz oli maapealne põrgu.
Auschwitzi saabudes
sain ma teada, et neil oli seal bänd,
mis vajas tšellomängijat. Neil polnud tšellomängijat.
Minu saabumine oli nende jaoks suur sündmus.
Minust sai laagri orkestri ainuke tšellomängija,
mis oli väga suur vedamine.
See päästis mu elu.
Mu ema elas üle enda vanemate mõrva...
...oli tunnistajaks miljonite inimeste tapmisele, teda näljutati.
Kõikvõimalikud õudused.
Meie tööks oli mängida marsse nende tuhandete jaoks,
kes töötasid tehastes,
mis ümbritsesid Auschwitzi.
Sakslased tahtsid, et kõik oleks nagu kord ja kohus.
Seega mängisime me marsse, mille saatel töölised...
pidid laagrist välja kõndima.
See oli ka valvurite jaoks mingit sorti meelelahutus.
Auschwitzi valvamine oli sõdurite jaoks väga igav.
Siis ei olnud veel telereid ega muud meelelahutust.
Pärast sõda sain ma teada, et igas laagris oli oma orkester.
Birkenau, minu laagri, komandör otsustas järsku:
„Neil kõigil on muusika. Ka mina tahan muusikat."
Me mängisime ja lootsime, et elame ka järgmise päeva üle.
Nii see läks.
Ma just vaatasin su tšellokohvrit, ema.
See on...
mälestusmärk, kas pole?
- Jah. - Sümbol sinu elust tšellomängijana.
Ma tean.
ANITA LASKER-WALLFISCH, TŠELLOMÄNGIJA INGLISE KAMMERORKESTER
Pärast Holokausti leidis mu ema viisi,
kuidas elada maailmas ja mitte rääkida.
Ta otsustas vaikuse kasuks.
Inglismaale jõudes tahtsin ma vaid üht, elada oma kaotatud...
Kaotatud elu, kaotatud noorust.
Inglismaal ei küsitud meilt Auschwitzi kohta küsimusi.
Ja seega me otsustasime, et sellest pole mõtet siin rääkida.
Ja me ei rääkinudki. Mul läks, ma arvan, et 50 aastat.
Mu lapsed ütlesid mulle siis:
„Ema, sa pole meile millestki rääkinud."
Lapsena olin ma teadlik, et oli küsimusi, mida ei tohtinud esitada.
Saksamaast ei tohtinud rääkida.
Ma jäin teadmatuse tühjusesse,
ma ei teadnud, mis, kuid tundsin,
et minevikus peitus midagi väga jubedat.
Psühhoterapeudina tean, et holokaustist pääsenute lapsed,
nagu mina, võivad pärida trauma,
mis jääb sinu psüühikasse,
millel pole kuju ega sõnu,
sest sõnad... Sellel pole konteksti.
Ma olen seda tundnud juba sellest ajast, kui olin väike laps.
Tol ajal aga ei mõistnud keegi, kuidas holokaust võib mõjutada
järgnevaid põlvkondi.
See oli minu tuba.
See oli minu esimene täitsa oma tuba.
Aga ma ei olnud siin õnnelik.
Vaadates fotosid endast alla kahe-aastase lapsena,
tunnen ma ääretut kurbust.
Need on pildid lapsest, kes on sügavas meeleheites.
Lapsest, kes pole armsalt ümar,
vaid moondunud.
Pildid noorest minust on sümbolid minu võitlusest eluga.
Mu ema oli eemaldunud.
Need on pildid tema suutmatusest
hoolitseda minu eest vastavalt minu vajadustele.
Ja see oli minu jaoks kindlasti...
tagajärg minu ema kogemustest holokausti ajal.
Ma olen oma tütre jaoks vale ema.
Mul on ainult põhivajadused.
Trauma. Unusta ära. Mine eluga edasi.
Kui oled läbi elanud midagi nii õudset,
kui holokaust, on raske leida teiste vastu
sümpaatiat või empaatiat.
Ma olen inimene, kes ei vaja midagi.
Ma ei suutnud mõista, miks sina nii paljut vajasid.
See oli minu täielik vastand.
On endiselt minu täielik vastand.
See, mida vajasin, ei olnud võimalik.
Sa vajasid ema, kes oleks sinuga kodus.
Just.
- Seda ma arvasin. Aga ma... - Jah.
...ma ei olnud kodus, sest ma pidin leiba teenima.
- Jah, jah. - Kuidas saab laps seda mõista?
- Jah. Muidugi. - Jah.
Ma arvan, et arvad, et oleme väga erinevad inimesed.
Kas sa arvad, et meil on ka sarnasusi?
Selle üle peaksin kaua mõtlema.
- Peaksin kaua mõtlema. - Tõesti?
Jah.
On huvitav, et terve mu elu, enamus millest
olen tundnud, et ma ei kuulu kuhugi...
nii Briti ühiskonnas kui ka...
mujal,
on olnud üks pidev võitlus.
Aga mul läks õnneks,
sest mul oli Inglismaal hea elu...
sinul aga mitte.
- Inglismaa on sinu pelgupaik. - Jah.
Tagasi vaadates tuleb arvesse võtta Saksamaa tollast olukorda.
Maa täis töötuid ja siis ilmub kena härra Hitler.
Järsku on meil jälle oma identiteet.
Ja nii saatis natsionaalsotsialismi suur edu.
Ma uskusin, et natsionaalsotsialistlik maailmavaade
on sakslaste jaoks ainuõige valik.
Antisemitism ei ole uus nähtus.
See on midagi pikaajalist ja ülemaailmset,
mis tõuseb esile siis, kui juudid
liiga agaralt võimu himustavad.
Tahan rõhutada, et ma isiklikult juute ei vihka,
kuid olen neid alati pidanud meie rahva vaenlasteks.
Kas ma tohin küsida?
See raamat on eksisteerinud aastaid.
Miks sa seda varem ei lugenud?
Ma sain vaid hiljuti teada, et ta kirjutas raamatu.
Ma ei teadnud sellest varem.
Keegi ei öelnud mulle.
Ma tean, et meil oli kodus raamatu saksakeelne koopia.
See oli sul olemas.
Sa ehk ei lugenud seda, aga see raamat,
„Auschwitzi komandant",
on meie kodus aastaid seisnud.
Lugesin seda seal esimest korda, saksa keeles.
See oli vanaema oma.
Ema ei rääkinud mulle midagi biograafiast.
Aga kui see raamat oleks seal olnud, oleksin ma sellest teadnud
ja ma oleks selle läbi lugenud, see ei saa tõsi olla.
Ma ei tea.
Miks sa eirad oma perekonna ajaloo tõde?
Holokaust on nii inetu lugu...
Ma ei tahtnud end...
sellega koormata.
PÕHJA-SAKSAMAA
AUSCHWITZI KOMANDANT
Sonderkommando kinnipeetavad veendusid selles,
et ohvrid oleks võimalikult kiiresti lahti riietatud,
säästes neid omaenda mõtetest.
Kord oli paar lapsi oma mängu niivõrd süvenenud,
et nad ei lasknud oma emal end kambrisse viia.
GAASIKAMBRI JAOKS VÄLJAVALITUD
Isegi Sonderkommando juudid ei tahtnud neid lapsi mängust eemale tõmmata.
Ma ei unusta kunagi selle ema silmi,
minu armu palumas, sest ta teadis, mis neid ees ootab.
GAASIKAMBRIT OOTAMAS
Inimesed gaasikambris hakkasid rahutuks muutuma.
Ma pidin tegutsema. Kõik vaatasid minu poole.
Noogutasin allohvitserile
ja ta korjas rabelevad lapsed üles
ja pani nad emaga koos gaasikambrisse.
Selle ema karjed olid südantlõhestavad.
Nägin ka naist, kes üritas oma lapsi gaasikambri ukse vahelt
välja suruda.
Nuttes karjus ta: „Laske vähemalt mu kallitel lastel elada."
Mõtlesin tihti oma perekonnast, kui nägin naisi lastega
gaasikambritesse astumas.
Kui lugesin, et isa oli seal
ja ta vaatas naisi ning lapsi
gaasikambritesse astumas...
ja mõtles samal ajal meist, oma lastest ja naisest...
Soovisin, et poleks seda kunagi lugenud.
See on õõvastav.
Ma ei uskunud seda.
Aga...
need on tema sõnad, nii et see peab olema tõsi.
LONDON, ÜHENDKUNINGRIIK
Ma kasvasin täielikult assimileerunud saksa-juudi perekonnas.
Mu isa oli sõdur esimeses maailmasõjas
raudristiga ja puha... Jah, olime sakslased...
ja juudid, kuid me ei olnud juudi usku.
MINU ISA
Kahjuks oli mu isa optimist.
Ta arvas, et sakslased ei saa nii lollid olla.
Siis ta mõistis, et sakslased on tõesti just nii lollid.
1930ndatel võeti kõigilt saksa juutidelt nende kodakondsus.
Minu ema ja isa
ei olnud huvitatud oma saksa kodakondsuse tagasi taotlemisest,
kuigi neil oli see võimalus.
Olin teinud Saksamaaga lõpparve. Ma ei kuulunud sinna.
Ma ei suutnud oma Briti kodakondsust ära oodata.
Passita on elu keeruline.
Aga ma otsustasin, et on aeg saada kodakondsus.
Mäletan, et olin vaimustuses, kui oma
Saksa passi kätte sain.
Tundsin end võidukalt.
Kas sa mitte ei taha seda?
Kas sa kolid järgmise 28 päeva jooksul?
Jah.
Kas sa kolid järgmise 28 päeva jooksul?
Jah!
Nüüd alustan ma oma elu uut seika.
Ma otsustasin, et proovin elada Saksamaal.
Maal, kus ma pole kunagi elanud ja mille keelt ma ei oska.
Kuid mu kondid kuuluvad sinna.
Ma ei oleks pidanud siin sündima. Ma oleks pidanud sündima Saksamaal.
Tere, ema.
Mul läheb aega, et kõik asjad autosse saada.
Kas sa saad natuke edasi sõita?
Ei, peatu!
Kas sa tahad neid tulesid?
- Too siis siia või mida iganes. - Okei.
Ma annan endast parima, ema.
BERLIIN, SAKSAMAA
Inimesed ei suutnud uskuda, et ma Saksamaale emigreerun.
Kas see pole mitte riik, kus mõrvati mu vanavanemad,
ja nii paljud teisedki juudid,
ja riik, kust mu vanemad põgenesid.
On tõsi, et mu ema ei astunud Saksamaa pinnale aastaid.
Ema.
No nii, siin sa siis eladki?
Siin see on.
No nii. Issake küll.
See on imeilus.
- Istu ja tee üks suits. - Jah.
Sul on siin terve galerii. Jah.
Väga, väga muljet avaldav.
Sa pead kõik schnuck' id ära võtma, et raamatuid näha.
On see näitus või raamaturiiul?
Ei, mulle schnuck' id meeldivad.
Siin kodu rajamine on mingil määral
seotud mõttega sellest, et ma võtan tagasi kõik need röövitud elud
ja ka omaenda elamata elu.
Jah.
Sa näitad, mis oleks võinud olla
ja mis hävitati puhtast rumalusest.
Jah. Jah. Jah.
Kahjuks see rumalus aina jätkub.
Inimesed vajavad patuoinaid
ja nad arvavad, et maailm on praegu hävingu äärel.
Tüüpiline.
See on taaskord juutide süü.
Kogesin siin pidevalt jubedat kultuurset dissonantsi.
Ja ma leidsin end silmitsi seismas alateadliku antisemitismiga.
- Ega sa seda ette ei kujuta? - Ei kujuta.
Mõnikord on mul raske ennast veenda, et ma ei taha ümber pöörata ja põgeneda.
- Aga kuhu? - Täpselt.
- Selline on juudi põli. - Selline on juutide põli.
- Sa ei kuulu kuhugi. - Jah.
Ja seal, kuhu kuulud, astud silmitsi suurimate probleemidega.
Valikuprotsessi katkestasid pidevalt vahejuhtumid.
Pered kisti lõhki,
mehed eraldati naistest ja lastest
ja terve transport oli ärritunud ja rahutus seisus.
Ärritus kasvas, kui hakkasime eraldama töövõimelisi inimesi teistest.
Sest pered tahtsid iga hinna eest kokku jääda.
Juutide perekonnad hoiavad tugevalt kokku.
Nad oleks nagu üksteise külge kleepunud.
See andis mõtteainet igaühele, kellele oli antud käsk seda jubedat tööd teha.
Paljudele jäi halb maik suhu.
Enamus neist tulid minu juurde, kui ma nende tööd inspekteerisin.
Ma kuulsin sama küsimust üha uuesti ja uuesti.
„Kas on tõesti vajalik kõik need sajad tuhanded
naised ja lapsed hävitada?"
Ja mina, kes ma küsisin enda südametunnistuselt
seda sama küsimust,
pidin nad maha rahustama sõnadega: „Füüreri käsk".
Ma pidin neile ütlema, et juutide hävitamine
oli hädavajalik, et vabastada lõpuks ometi Saksamaa
ja meie lapsed vaenlaste käest.
Mu vanaisa oli ilmselgelt kuidagi omastanud
natsi ideoloogia.
Sotsiaaldarvinism, ta võttis selle tervenisti omaks.
Ülim rass; see tundus talle sellel hetkel loogiline.
Talle usaldati Auschwitz ja teha oma tööd hästi
oli kord juba tema loomuses.
LÕUNA-SAKSAMAA
Isa, tänan sind väga, Issand, sinu Sõna eest.
Aitäh sinu armastuse eest, Issand. Aitäh sinu kannatlikkuse eest, Issand.
Sa hoolid meist nagu oma lastest, Jumal.
Tänan, et oled meid nõnda õnnistanud.
Jeesuse nimel. Aamen.
- Head isu, kutid. See on maitsev. - Daamid enne.
Sööge, sööge.
Ma olen Stuttgarti piiblikiriku pastor.
Ja meie kogukond on rahvusvaheline.
Meil on rahvas USA sõjaväebaasidest ja teisigi väljarännanuid.
Me peame oma igakuist meeste palvehommikusööki.
Lihtsalt kamp kirikulisi mehi, kes veedavad koos
vagalt ja hästi aega.
Kas teil on seal piisavalt ruumi?
Kui nad piiblit uurivad, mõtlevad nad meestest siin ja praegu,
kristlikest meestest ja teistestki.
Meestest 21. sajandis, eks? Mis on meie missioon?
Piibel kutsub meid, mehi, esile kui juhte.
Juhtidel on aga suur vastutus,
mitte ainult kodus,
vaid ka Jumala ees iga päev, nii et...
Just.
Kui ma sain kristlaseks ja lugesin vana testamenti,
rääkis see isade pattudest
ja et Jumal vaatab tagasi kolm-neli põlvkonda.
Ja ma mõtlesin: „Oh sa".
Minu vanaisa oli edasipürgija, ambitsioonikas mees.
Niivõrd ambitsioonikas, et temast sai koletis,
südametu tapja. Jah, tema polnud valvas.
Ja ma ei usu, et meist võivad saada massimõrvarid,
kuid ma arvan, et igaühel meist on
soodumus astuda täielikult vale rada mööda.
Suur tänu teile. Palvetame.
Mõeldes tagasi minu vanaisa pärandile...
Hössi perekonna käed on verised.
Inimesed kannatavad endiselt meie tegude tõttu, isegi minu perekonnas,
80 aastat hiljem.
IDARANNIK, USA
Ma pole oma õde 55 aastat näinud...
ja ma olen elevil, et teda külastan.
Räägime ehk natuke meie...
minevikust ja lapsepõlvest.
Ma tõin üllatuse...
sest lastena mängisime me „Konnakuningat".
Mina olin konnakuningas ja ma pidin püüdma...
printsessi kuldset palli,
mis oli tiiki kukkunud...
ja ma tegelikult ei tahtnud seda teha.
Tere, Konnakuningas.
Printsess!
Nagu näed, olen Konnakuningas krooniga.
Issand Jumal. Issand Jumal. Vaata vaid Konnakuningat.
Viskasid kuldse palli 80 aastat tagasi tiiki.
Oh, Issand.
Sa käskisid mul otsida.
Olen 80 aastat otsinud.
Issand Jumal. Tule sisse.
Ma pean minema...
Ma olen ilma oma kepita ebakindel, tead?
Jah.
Oh sa poiss.
Issand Jumal.
Sa olid Balenciaga modell...
Jah.
Me oleme mõlemad vanaks jäänud.
Kuidas elad?
Mitte väga hästi...
vähk rüüstab mu keha.
See on halvasti.
Sinna pole midagi parata.
Ma olen õnnelik, et sa siin oled.
Sa oled hästi riides, kenad kingad!
Ainult parim.
Seal on issi ja emme.
Jah.
Nende pulmapilt.
Vaata...
meie basseini ääres.
Tore.
Mu perel oli Auschwitzis kena elu.
Mu naisel oli oma lilleparadiis.
Lapsed elasid murevaba ja meeldivat elu.
Suviti suplesid nad aias, basseinis.
Nende suurim rõõm oli aga issiga koos ujumine.
Tihtilugu mõtlesin ma just kodus
hävitusprotsessist.
Vaatasin oma õnnelikke lapsi mängimas
ja naist, kes armastas niivõrd noorimat,
ja mõtlesin: „Kui kaua veel saab meie õnn kesta?"
Ma olen mõelnud...
kas sa jäid mõtisklema,
kui sa issi raamatut lugesid?
Ei.
Kas see tõi sinus mälestusi esile?
Mul on head mälestused.
Meil olid imeilusad vanemad.
- Jah. - Imeilusad.
Paljude elu ei olnud...
- Jah. - ...nii ilus.
Jah, see on tõsi.
Kui ta räägib raamatus gaasikambrite juures seismisest,
kui naised ja lapsed sisse kupatati.
Milliseid tundeid see sinus tekitab?
Ma olin väga kurb ja ma näen mõnikord õudusunenägusid,
sest ta oli ainuke inimene, kes rääkis sellest, mida seal korda saadeti.
Ta oli hea inimene.
See tähendab, et ta tunnistas oma rolli massilises inimeste hävitamises?
Jah, aga ta ei saanud sellest taganeda, kui ta juba kord Auschwitzis oli.
Ja sinu ema, Hedwig?
Kas sa arvad, et emme teadis rohkem
ja oli kõigesse rohkem kaasatud?
Ma ei arva.
Ma ei suuda seda ette kujutada.
Kui ta olekski olnud,
oleks issi sellest oma raamatus kirjutanud.
Jah. Me ei rääkinud nendest asjadest.
Emme läks kõigega kaasa.
Jah.
Ta kaitses meid kõige eest
ja tegi kõik meie jaoks ilusaks.
Emme elas palju läbi.
Jah.
Ta oli alati lahke.
Ma ei näinud Auschwitzis midagi koledat.
Kõik oli alati imeilus.
Siis lõppes sõda ja kõik varises kokku.
Kahju, et me üksteisest nii kaugel elame.
Me oleks saanud sellest rääkida...
Jah.
...et sellega paremini toime tulla.
Jah. Elus ei lähe kõik nii, nagu tahad.
See on õige.
1942. aasta lõpul
andis tollane Ülem-Sileesia piirkonnajuht
minu naisele teada sellest,
mis minu laagris toimus.
Mu naine küsis minult, kas see oli tõsi.
Ja ma tunnistasin, et oli.
See oli minu ainuke murtud lubadus Reichsführerile.
Kellelegi teisele pole ma tõde rääkinud.
Ma ei usu, et mu ema midagi Auschwitzist teadis.
Tal oli ilmselt mingi hägune aimus,
kuid olen kindel, et ta ei teadnud üksikasju.
Ma ei taha sellest enam rääkida.
Kas sa leiad, et see on, tead küll, et oled...
Rusuv.
- See on rusuv? - Jah, jah.
Ma olen mõelnud:
„Miks pean mina kannatama,
füüsiliselt, nii palju?"
Ja ma juurdlesin:
„Kas Jumal on minu peale pahane minu isa tegude pärast?"
Aga ma ütlesin: „Ma ei saa kunagi oma isa peale pahaseks."
Ta pidi olema väga tugev inimene,
et nii elada ja teha neid asju, mida ta tegema pidi.
Nii et...
See, mis ta tegema pidi, oli miljonite inimeste tapmine...
Ma ei mõtle sellest nii.
Vaata kui palju inimesi nende sõnul seal laagris suri,
aga kõik ellujäänud, kuidas nad veel elus on?
Nad elavad ikka veel...
Nad saavad raha Saksamaalt või juutidelt.
Ja, tead küll...
Nii et, sa usud seda, mida sa uskuda tahad.
Kas sa arvad, et salgad tõde?
Ei. Miks?
Asjad olid nii, nagu nad olid.
Oli kolmas riik.
See oli kaua aega tagasi.
Ma arvan, et see on kõik minevik. Mida ma teha saan? Mida öelda?
Palju õnne sulle
LONDON, ÜHENDKUNINGRIIK
Palju õnne sulle
Palju õnne, kallis ema
Palju õnne sulle
Su hingamisel ja kopsumahul pole viga midagi.
Hästi tehtud.
Ma olen peaaegu 100-aastane. Ma ei tea, miks ma nii vanaks elanud olen.
Mingi põhjus peab ju olema.
Mõned meist, kes nendel aegadel elasid, on täna, Jumal tänatud, endiselt elus.
Aga kui me läinud oleme... Kõik.
Ema ütleb alati, et vihkab sünnipäevi ja sahkerdamist.
Jätke ta rahule ja nii edasi.
Aga täna tähistas... tähistab ta oma 98. sünnipäeva
ja tema ümber on talle väga armsad inimesed.
On imeline mõelda, Anita, et sinu vanemad
olid minu vanavanematega nii head sõbrad.
Jah, me olime väga lähedased.
Minu lugu on tüüpiline juudi lugu,
sest Judy vanaisa ja minu isa, me elasime õnnelikult Saksamaal.
Judy perel oli taipu ära minna,
kui kõik need hirmsad asjad alguse said.
Nad ergutasid ka mu isa ära minema.
Mu isa läks Palestiinasse, tuli tagasi ja ütles:
„Ma ei taha kõrbes elada".
Aga Judy perekond jäi ellu ja minu isa mitte.
WROCLAW, POOLA
Mu pere on siit pärit.
Nüüd on selle koha nimi Wroclaw ja see on Poolas.
Minu jaoks jääb Breslau alati selle koha nimeks.
Ma tahan, ma pean,
ma pean meie perekonna ajaloo tükid
ühendama looks, mis elab peale mind edasi.
Ja ma pean siin olema...
sest see on kõik osa ühest loost.
Minu lapsepõlvemälestused on väga õnnelikud.
Mul oli kaks õde: Marianne ja Renate.
Mu isa oli jurist ja mu ema oli väga, väga tuntud viiulimängija.
Kultuur oli meie majas väga tähtis.
Meil on suur kollektsioon Breslau fotosid
ja mu ema kodu, mis oli elumaja,
imeilus kortermaja suurepärase terassiga.
Ma teadsin, et seda maja ei ole enam,
kuid ei osanud ette kujutada, mis selle asemel kõrgub.
ANITA-RENATE-MARIANNE EMA-ISA
Me olime, jah, lihtsalt tavaline pere.
Hitleri tõus märkis meid aga ebanormaalseks.
Rinne suleti just ja...
oli liiga hilja. Meie pere ei saanud põgeneda.
Ja siis algas sõda
ja see tähistas kõige lõppu.
1942. aastal algas küüditamine.
Minu vanemad küüditati itta.
Minu vanavanematele anti
Gestapo poolt hoiatus, et nad pidid 24 tunni pärast,
järgmisel päeval, minema kohta,
kus koguti kokku kõik juudid.
Mu ema pakkis sel viimasel ööl kohvreid
ja mu vanaema nuttis teises toas.
Ja ma tean, et mu vanaisa juuksed läksid tol ööl halliks.
Mu ema tahtis koos vanavanematega minna, kuid ta isa ütles:
„Sa järgned meile peagi".
IZBICA, POOLA
Mu vanavanemad küüditati kohta nimega Izbica.
Ma pean midagi sümboolset jätma,
et öelda neile: „Teie tütre tšello päästis ta elu".
Imekombel suutis mu vanaisa smugeldada
kaks kirja emale ja tema õele.
Viimane neist oli psalm:
„Ma tõstan oma silmad sinna, kust tuleb mu abi, abi, mis tuleb Jumalalt."
„Saada toitu, ema ei saa kirjutada, ta on haige."
Ma olen alati aru saanud, et ta oli juba surnud.
Mul on olnud alati iha
luua oma vanavanemate suhtes mingit igikestvust.
See juhtus, need inimesed elasid
ja need inimesed olid minu vanavanemad
ja miljonid teised, kellel pole haudu.
Ma tahan emale helistada.
- Tere, ema. - Tere, kus sa oled?
Kas sa näed?
Mis see on?
- Sinu vanemad. - Mida?
Pildid sinu vanematest ja küünlad, mis ma süüdanud olen.
Ma ei tunne seda ära. Väga kena.
Aga ma... Ma tahaks...
Oh, jah, jah. Ma näen nüüd.
Ma suitsetasin oma vanavanemate ees ja tundsin end sellepärast halvasti.
Kus sa nüüd täpselt oled?
Seisan keset Izbicat.
Mis, see on lihtsalt küla?
Ei, ma olen paksus metsas.
Mis see on?
Veel üks mälestusmärk.
Mis seal kirjas on?
Ma ei räägi heebrea ega poola keelt
aga see, mida tahtsin teha, on tehtud.
Hästi, hästi.
Tšau-tšau.
IDARANNIK, USA
Näha esimest korda oma ema hauda...
EMME 1908 1989
...see on hoomamatu, minevikust mõtlemine.
Jah.
Mälestused tulevad tagasi.
Tal ei olnud kerge, peale sõda viie lapsega.
Raha ei olnud...
EMME
Mu õde talitas õigesti.
See on anonüümne.
Meie teame, kes siin puhkab ja kes "emme" on,
ja keegi teine ei pea seda teadma.
HEDWIG HÖSS JÄI VARJATUKS KUNI AASTANI 1964.
TA KUTSUTI TUNNISTAJANA ENDISTE AUSCHWITZI TÖÖTAJATE KOHTUPROTSESSILE.
Tunnistaja Hedwig Höss, koduperenaine, Saksamaa.
Kui vana te olete?
Viiskümmend seitse.
Viiekümne seitsme aastane. Olete lesk.
- Jah. - Ja kus te elate?
- Ludwigsburgis. - Kas te töötate?
- Ei. - Ei.
Ma soovin teada, millest tunnistaja elatub ja kas teda toetavad...
organisatsioonid, kuhu...
kuulus tema abikaasa?
Kas su emal oli kontakt natside või endiste natsidega?
Ei.
Me ei saanud palju abi.
Kahel korral saime paki Lõuna-Ameerikast.
Ja üks kord külastasid meid inimesed,
kes töötasid meie...
isaga, nad liigutasid kaupa.
Mu ema ei saanud...
lesepensionit ega midagi sellist.
Sest su isa oli sõjakurjategija?
Jah.
Mul on vanaema Hedwigist mälestusi.
Ta käis külas, kui me väiksed olime.
Ta oli nagu mõisaproua.
Ta hirmutas mu ema.
Ta kandis valget põlle ja ta juuksed olid kuklas.
Tal olid ka väga jäigad seisukohad.
Ma ei rääkinud temaga lapsena holokaustist.
Mu ema ütles,
et keegi ei tahtnud tunnistada,
kutsuda seda õige nimega: massimõrv, holokaust.
Isegi kui ma nägin kõiki neid miljoneid, kelle ta abikaasa mõrvanud oli.
Minu vanaema, Hedwig Höss,
ostis ühe-suuna pileti tädi Püppi juurde.
Kuulujuttude järgi tappis ta end tsüaniidiga.
Aastaid tagasi näitas ta perele seda tsüaniiditabletti.
Ja ta kandis endiselt kaasas seda
teise maailmasõjaaegset enesetapukapslit,
mis oli neile antud käsuga end ära tappa,
juhul, kui vaenlane oli nad vangi võtnud.
Mis sa arvad kuulujuttudest, et ta
tappis end tsüaniiditabletiga?
Kes?
- Su ema. - Ei ole võimalik.
Ei ole võimalik.
Kes nii ütles?
See ei ole tõsi.
Ma tahaks surra nagu temagi. Minna magama ja ärgata... ja mitte ärgata.
Tal olid mõtted sellest, et kõik läks valesti,
kuid kõik oleks võinud olla nii hästi, kui me ainult võitnud oleks.
Ta ütles, et me tõusime ja langesime sama tähega.
Füürer oli surnud.
Mina ja mu naine jõudsime samale järeldusele.
Ka meie peame nüüd minema.
Meie maailm suri koos füüreriga.
Kas meil oli mõtet enam edasi elada?
Meid hakatakse jahtima. Igalt poolt taga otsima.
Me tahtsime mürki võtta.
Oma laste nimel ei teinud me seda.
Hiljem kahetsesin ma seda üha uuesti ja uuesti.
Me olime selle maailma külge aheldatud.
Oleksime pidanud koos hukkuma.
Teadsin, et Inglise kaitsepolitsei otsib mind taga,
et mu perekonda jälgiti pidevalt
ja et nende eluruume otsiti pidevalt läbi.
Veoautod täis Inglise sõdureid ilmusid meie ukse taha,
kuulipildujatega sõdurid hüppasid autodest välja...
ja sihtisid meid nagu kurjategijaid.
Nad karjusid: „Käed ülesse!". Ja me seisime seina vastas.
Meile öeldi, et isa põgeneb venelaste eest
või midagi sarnast.
Hiljem saime me teada, et mu isa elas
suures farmis Taani piiri lähedal.
Mind arreteeriti 11. märtsil.
Minu tsüaniidikapsel oli lõhkenud kaks päeva varem.
Kaitsepolitsei kohtles mind väga kehvasti.
Mind talutati ringi nagu mõnd eksootilist looma.
Ka ülekuulamised olid ebameeldivad.
Aga ma ei saa seda pahaks panna. Kõik ülekuulajad olid juudid.
Ma lähen ema juurde ja näitan talle
erakordseid pabereid, mis jõudsid minuni 48 tundi tagasi.
Ma arvan, et see lööb ta pahviks.
„Mina, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
alias Franz Lang, kes ma olen korrakohaselt hoiatatud,
kuulutan järgnevad väited tõesteks."
Need on väidetavalt esimesed ülekuulamisdokumendid ajast,
mil Rudolf Höss arreteeriti,
- Taani piiri lähedalt. - Issand jumal.
Kes need sulle saatis?
Keegi kirjutas mulle ja ütles: „Mu onu suri hiljuti
ja need paberid olid tema pööningul. Ma ei tea, mida nendega teha.
Kas ma tohin need sulle saata?"
On see vast leid.
Siin on kirjas: „1941. aasta juunis kästi mul aru anda Himmlerile, Berliinis,
kes ütles mulle umbes midagi järgnevat.
Ta soovis, et ma koostaksin nelja nädala jooksul
ehitusplaanid vastavalt nendele korraldustele.
Ta lisas, et ainult mina olen suuteline niivõrd keeruka plaani täide viima.
Vange tuli gaasiga mürgitada, uksed tuli tugevalt kinni kruvida
ja läbi väikeste aukude tuli kambrisse visata kaks Zyklon B kanistrit.
See tappis inimesed kolme kuni kümne minutiga.
Poole tunni pärast avati uksed
ja spetsiaalne rühm vange, kes olid alaliselt selleks rakendatud,
eemaldas laibad kambritest."
Milline leid.
Püüa sa seda eitada.
HÖSS OLI ESIMENE TUNNISTAJA, KES KIRJELDAS NATSI MASSIHÄVITUSPROGRAMMI DETAILSELT.
TA KUTSUTI NÜRNBERGI PROTSESSILE TUNNISTAJAKS.
PROTSESS OLI ALANUD NELI KUUD ENNE TEMA ARRETEERIMIST.
Kas ohvrid teadsid, mis neid ees ootab?
Enamus ei teadnud, sest hoidsime neid
tahtlikult teadmatuses,
et nad ei arvaks,
et nad surmame.
HÖSS SAADETI OMA KURITEGUDE EEST POOLA KOHTU ALLA.
FÜRTH, SAKSAMAA, 1946
25. mail, minu pulma-aastapäeval,
sõidutati mind lennujaama ja anti seal üle Poola ohvitseridele.
Ameerika lennuk viis meid Varssavisse.
Mu armas väike poiss, ma loodan, et sa jääd alati südamlikuks.
Elu, mu kulla laps, tirib su liiga vara lapsepõlve radadelt.
Nüüd, mu vaene poiss, on sul alles vaid ema.
„Sa jääd alati issi kullapaiks."
See oli mu isa viimane kiri mulle.
Mu elu on olnud väga ainulaadne.
Ma kannan endaga hiiglaslikku koormat.
LÕUNA-SAKSAMAA
Kirikuõpetajana olen rääkinud suure arvu inimestega.
MURRA PÕLVKONDADEVAHELINE NEEDUS
Inimestega, kelle elud on olnud täis katsumusi, kannatusi...
katastroofe.
Ja osad neist küsisid, kas nende raskused ja kannatused
on nende õlule toonud nende esiisad.
See küsimus on mullegi ülimalt südamelähedane.
Olen ju Rudolf Hössi...
kurikuulsa Auschwitzi komandandi, lapselaps.
Kujutage ette, kuidas kulgeb elu sellise vanaisaga.
Inimesed ütlevad ju tihti: „Käbi ei kuku kännust kaugele."
Ja niisiis mõtlesin ma oma elu üle ja küsisin endalt:
„Kas ma olen oma vanaisa moodi?"
„Kas olen kukkunud kännu lähedale?"
Kui lugesin esimest korda 2. Moosese raamatu peatükki 20, salmi 5,
tundsin hirmu selle ees, et olin sündinud
Rudolf Hössi teise põlvkonna järeltulijana
ja et Jumala viha langeb minu peale...
selle eest, mida minu õel, külmavereline
vanaisa oli teinud juutidele,
Jumala inimestele, Iisraeli rahvale...
ja muidugi paljudele teistele.
Las ma loen teile uuesti Jumala sõnu 5. salmis.
„Mina... olen... Jumal, kes vanemate süü
nuhtleb laste kätte,
kolmanda ja neljanda põlveni."
Kuid Jumal ütleb, et põlvkonna needustest,
ja nendest tulenevast häbist, kannatusest ja valust,
saab jagu siiras patukahetsus.
See tähendab, et patu needuse murrab
Jumala plekitu Talle, Jeesuse Kristuse, veri.
Uskuge ja te saate päästetud.
Holokaustil on pikk vari.
Selle trauma ei kimbuta vaid ellujääjaid.
Kui mitmed saksa pered on traumatiseeritud
sellest, mida nad teavad oma perekonnast või sellest, mida nad ei tea?
Olen väikese „A"-ga aktivist.
Ja üks võtmekohti selles on töötada koos ja mõista
kurjategijate järeltulijaid ja nende kogemusi.
Olen tulnud Londonisse, et näha oma ema.
Ja ma tulen seekord suure palvega, mis...
tekitab minus mingil määral ärevust.
Tere, ema.
- Oh, Maya. - Olen siin.
- Jõudsin kohale. - Hästi. Kuidas reis läks?
Jah, hästi, võrreldes mõnede kogemustega.
- Kuidas läheb? - Hästi.
Mis uudist?
Ma ei tohi enam autoga sõita ja ma tunnen end nagu puuri pandud loom,
kuid ma harjun sellega.
Vahel lihtsalt on nii. Sinna ei saa midagi parata.
Ema...
Ma kohtun varsti Auschwitzi komandandi poja
ja lapselapsega.
Jah.
Osaliselt, või pigem siiski,
suures osas motiveeritud sinu õpetustest ja sõnadest.
- Ja mida sina sellest arvad? - Ma arvan, et see on fantastiline.
Sest viha levib edasi
ja antisemitism pole kuhugi kadunud.
Nendest asjadest on väga oluline rääkida.
Ma tahtsin sult küsida, kas sa tuleks koos minuga Auschwitzi?
Ei. Minu Auschwitz on väga erinev sinu Auschwitzist.
Sa ei ole tegelikult seal olnud. Seda tahtsin ma öelda.
Sa ei ole olnud selles olukorras, kus sa ei teadnud,
kas elad järgmise tunni üle või mitte.
Sa ei tea, milline on minu Auschwitz.
Ja ma tahan, et see jääks nii. Ma tahan, et see rahule jäetaks.
Ma ei ole Hössi pojaga kohtumise vastu,
aga Auschwitzi ma ei lähe.
Nad peaksid minu juurde tulema. Mul ei ole kerge ringi liikuda.
Kui nad midagi tahavad, peavad nad siia tulema.
Vot kus mõte.
- Mis? - Kaffee und kuchen sinu majas.
Jah, miks mitte? Kui sa kuchen' isse lähed.
OŚWIĘCIM, POOLA
See on Oświęcim,
mis on tuntud ja jääb alati tuntuks Auschwitzi nime all.
On kummaline mõelda, et see linn on
koonduslaagrile nii lähedal.
Kui mulle see võimalus pakuti, saata
Auschwitzi komandandi poega, kes polnud kunagi koonduslaagris endas käinud...
ja tema poega, minu eakaaslast, võimalus näha neid
esimest korda Auschwitzi nägemas,
oli see minu jaoks kui väärastunud kingitus.
Ma pole kunagi tundnud vajadust minna Auschwitzi koonduslaagrisse.
Me ei saa aega tagasi kerida, me peame elama siin ja praegu.
Kai palus, et ma sinna läheks ja seal ringi vaataks.
Ta arvas, et sellest võib midagi head tulla.
Hössid ja mina kohtusime esmakordselt Oświęcimi viimase
sünagoogi kohvikus,
mis oli kuulunud siinsele suurele juudi kogukonnale.
Aeg oleks nagu peatunud. Keegi meist ei hinganud.
- Tere. - Tere. On raske leida sõnu.
Jah, ma tean. Jah.
Mu südamel on lasunud raskus, tead...
Jah.
Ma saan ainult andestust paluda. Muud ma pakkuda ei saa.
Minu jaoks on väga keeruline homme sinna minna...
ja oma silmadega näha...
kõike, millest lugenud olen.
Jah. Ma mõistan seda.
Reichsführer SS Himmleri tahte alusel
sai Auschwitzist suurim inimhävitusasutus maailma ajaloos.
Ma ei suutnud ette kujutada Auschwitzi
mastaapi ja tagajärgi, kui sain Himmlerilt
käsu ehitada koonduslaager massimõrvaks
ja isiklikult see massimõrv läbi viia.
See oli tavatu ja tõepoolest koletislik käsk.
Kuid õigustused jätsid mulle mulje, et massimõrv oli õige otsus.
ANITA LASKER, BBC INTERVJUU, APRILL 1945
Arst ja komandant seisid rambil, siis saabus transport ja
ja valik langetati meie silme ees.
Parem, vasak, parem, vasak.
Parem oli elu, vasak oli korsten.
See on krematoorium...
- gaasikamber. - Jah.
Mis...
uskuge või mitte, oli saja sammu kaugusel
kohast, kus mängis mu ema ja naisorkester.
Transport transpordi järel olid siia teel
ja nad kuulsid muusikat ja inimesed...
kes olid hukule määratud...
tulid siia ehitisse...
ja neil paluti riided ära võtta.
Nad arvasid, et nad lähevad pesema...
ja neil paluti nende riided ja jalanõud korralikult ära panna,
et nad hiljem enda asjad üles leiaks.
Ja järgmise 30 minuti jooksul surmati nad gaasikambris.
See õel pettus on šokeeriv.
Anda inimestele lootus, et neil on...
Et neil on mingi lootuskiir, turvalisus, isegi...
Kui sa ütlesid, et nad pidid oma riided
korralikult sättima, nagu enne pesu,
ehk selleks, et ei tekiks paanika,
sest kui need tuhanded inimesed satuks paanikasse...
- Jah. - ...oleks palju keerulisem
neid kontrolli alla saada. See on jõle.
Schrecklich, saksa keeles. Õudusunenägu.
Ja siis ma mõistan: „Kes seda tegi?"
Mitte keegi muu, kui minu vanaisa.
On õõvastav näha...
mida ta siin tegi.
Seda on raske uskuda ja see on minu jaoks suur šokk...
Jah.
...sest...
meie jaoks oli ta teine inimene.
170 MEETRIT HÖSSIDE PEREKODUST
Läbi gaasikambrite uksesilma pidin ma surmale vastu vaatama.
Ma pidin jälgima igat protsessi.
Igal päeval ja ööl pidin ma vaatama, kuidas
lohistati ja põletati laipu...
eemaldati hambaid...
lõigati ära juukseid, ja kõike seda tundide kaupa.
Ma pidin seda tegema, et näidata kõigile,
et olin isiklikult valmis kõike seda jälgima,
kõike seda, mida nõudsin minu käsualustelt.
Põlemise lehk levis üle mitme kilomeetri
ja kõik kohalikud rääkisid juutide põletamisest.
Keegi teine pole eales tapnud nii palju inimesi.
See on fakt.
Fakt, mida ei saa eirata. Minu vanaisa on...
maailma ajaloo suurim massimõrvar.
Olen sõnatu.
Ma ei tea, mida öelda.
See on kohutav.
On see ootamatu? Kas sa ei osanud seda ette kujutada?
Ei.
Seda ei suudaks ma eal ette kujutada.
Nein.
Me saame ainult loota, et midagi sellist enam kunagi ei juhtu...
ja et me oleme oma vigadest õppinud.
Ma ei usu, et oleme...
muidu ei oleks antisemitism kõikjal, nagu ta praegu on.
Las rahvas nähku minus verejanulist kiskjat,
metslasest sadisti...
miljonite tapjat.
Sest inimeste mass ei suuda Auschwitzi komandanti
muul moel ette kujutada.
Nad ei mõistaks, et ka temal oli süda.
Rudolf Höss.
Ma arvan, et ta üritas endast paremat muljet jätta.
Ta oli jõudnud oma eluloo lõppu. Teda ootas surm.
HÖSS SÜÜDI MÕISTETUD
Riigi kõrgeim kohus mõistis surma Rudolf Hössi,
natsirežiimi ustava teenri.
Rudolf Höss, kes asutas ajaloo suurima surmalaagri,
on Saksa riigi tüüpiline esindaja.
Pime lojaalsus, õudne julmus ja võimulolijate ahnus.
Tema kuritegude taustal on surmanuhtlus tema jaoks liiga hea.
Ma tean nüüd, mis mu isa Auschwitzis tegi...
ja selle eest pidi ta maksma.
Ta poodi üles.
Need on Rudolf Hössi, minu vanaisa, viimased sõnad enne hukkamist.
„Mu südametunnistus sunnib mind kirjutama järgmist.
Vangikongi üksinduses olen ma mõistnud,
et minu teod on olnud suurim patt inimsuse vastu."
Auschwitzi komandandina täitsin ma kolmanda riigi
jõleda inimeste massihävituse plaani.
Seda tehes põhjustasin ma suurt kahju inimestele ja inimkonnale.
Ma maksan selle eest oma eluga.
Ma kuulen sind.
Andestagu Jumal mulle ükspäev mu tegude eest.
Kas sa arvad, et midagi holokausti sarnast juhtub uuesti?
See on võimalik, holokaust võib uuesti juhtuda.
Vaata praegust maailma. See on erinev.
Jah, see võib uuesti juhtuda, sest inimesed oskavad olla koletised.
LONDON, ÜHENDKUNINGRIIK
Ma ei ole ühtegi koonduslaagrist pääsenut kohanud.
Mul oli kananahk,
mu juuksed tõusid püsti.
Me nägime ja elasime Auschwitzi läbi erinevalt.
Ma tundsin süüd oma veres.
- Danke. - Tule sisse.
Mu ema, Anita Lasker-Wallfisch.
- Ajalooline moment. - Jah, kes oleks osanud arvata.
Uskumatu.
Wunderbar. Fantastisch.
Auschwitzi komandandi poeg istub Anita Laskeri majas.
Kuidas see võimalik on?
Jah.
Kas sa olid esimest korda Auschwitzis?
Jah.
See oli sinust väga julge.
See on samm, mida saan astuda...
aga ma ei saa midagi muuta.
Keegi ei saa.
Mu isa oli kirglikult sakslane.
Raudrist.
Me olime sakslased.
See on meeletu.
Me elame selle süüga.
- Jah. - Jah.
Oma isa ei saa valida.
Minagi ei valinud enda oma.
Kas sa vihkad nüüd oma vanaisa? Mis tunded sinus on?
Ma vihkaks teda, jah. Saan seda öelda.
- Ma vihkan teda. - Ja sina?
Tagasi vaadates, kas sa vihkad oma isa või on ta endiselt sulle armas?
Nein...
- Ei üht ega teist. - Ei üht ega teist. Oled neutraalne.
Muidu oleks see talumatu.
- Jah. - Jah.
Väga iseäralik, et me peame siin kõik koos istuma
ja nendest jubedatest päevadest rääkima.
Seal oled sina, kes sa ei teadnud midagi,
sest sind eraldas jõledustest tara.
Sinu isa jaoks olid juudid kui kahjurid.
- Mitte inimesed, kahjurid. - Jah. Jah.
Juute on vaja, et enda puudujääke kellegi peal välja elada,
- eks ju? - Jah.
Juudid on kõik rikkurid, nad on lihtsalt inimesed.
On aeg lõpetada see tobe juutide vihkamine.
Juudid on Jumala valitud rahvas.
Milleks oleme me valitud? Sa tead juutide kuulsat palvet...
Vali vahelduseks keegi teine oma
väljavalitud rahvaks. Kuidas oleme meie selle ära teeninud?
Mida me teinud oleme?
Ka täna on kippah'ga poiss ikka veel ohus.
Me ei ole selles osas arenenud.
Meil on veel palju teha.
Meil on vastutus järgmiste põlvkondade ees
edasi suhelda
ja rääkida inimlikkusest ja selle puudumisest...
Veendume, et seda ei unustata ja liigume tulevikku.
Seda ei saa andestada.
Aga on oluline, et me räägiks üksteisega...
ja mõistaks üksteist.
See viib meid edasi, mitte see, mis oli minevikus,
vaid see, mida teeme praegu. Vaid see on tähtis.
See oli tõesti ainulaadne hetk.
Auschwitzi komandandi poeg minu majja astumas,
minu vastas maha istumas ja koos kohvi joomas.
See oli omamoodi ilus.
Minu vanaisa, Rudolf Höss,
mängis peaosa Euroopa juutide hävitamises.
Ta ületas esimese maailmasõja ajal Juuda kõrbe
ja kolmkümmend aastat hiljem kuulutati siin välja juudi riik...
lootuses, et see kaitseb tulevasi põlvkondi.
DENNIS BLAIRI MÄLESTUSEKS
Subtiitrid tõlkinud Moonika Illisson