Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det føles underligt at være her med min far i Judæas ørken,
som hans egen far krydsede i 1917 under Første Verdenskrig,
da han var den yngste underofficer i den tyske hær.
Tredive år senere, kort før sin død, skrev han:
"Jødernes liv og død er i sandhed en gåde, jeg ikke har kunnet løse."
Da havde han dræbt flere mennesker end nogen anden mand nogensinde.
OŚWIĘCIM, POLEN
Jeg husker det som større.
Min fødselsdag,
huset ser ud til at være bygget i 1937.
Hernede...
Det var dit lille kongerige som barn.
Det her var vores dagligstue.
Der var nogle lædersofaer her,
brune lænestole.
Det var altid noget særligt,
når vi var i dagligstuen.
Jul, fødselsdage...
...familien var samlet.
Min far var ikke i uniform,
han var iført hvid skjorte
med butterfly,
og han røg cigar.
Bedstemor gav mig dette.
Se.
Ja.
Det var efter, at min yngste søster blev født.
Firs år senere.
Min far var Rudolf Höss,
kommandant i Auschwitz.
Min familie flyttede til Auschwitz.
Da jeg var tre eller fire år gammel.
Vi boede tæt på hans arbejdsplads.
Som børn troede vi, at det var et fængsel,
og at han var inspektøren.
UDENFOR FAMILIENS HAVEMUR BLEV OVER EN MILLION MENNESKER MYRDET.
DE FLESTE VAR JØDER.
Grusomt og sensationelt,
sådan var udtalelsen fra den tidligere kommandant
i koncentrationslejren Auschwitz, Rudolf Höss.
RUDOLF HÖSS, NÜRNBERGPROCESSEN
I sommeren 1941
blev jeg kaldt til Berlin for at modtage ordrer
direkte fra rigsfører-SS Himmler.
Han fortalte mig dette:
"Føreren har givet ordrer til...
...'den endelige løsning på det jødiske spørgsmål'.
Vi, i SS, skal udføre denne ordre.
Hvis den ikke udføres nu,
på nuværende tidspunkt,
vil det jødiske folk senere tilintetgøre det tyske folk."
Okay.
Se.
Ja.
Mit bombefly.
Hvem lavede det? Hvor kom det fra?
Det var ikke fra en legetøjsbutik.
Nej, nej.
En af fangerne byggede det med sin trop.
- Byggede de det til dig? - Ja.
Til min fødselsdag.
Jødiske fanger?
Jeg ved ikke, om de var jøder.
De var sikkert ikke jøder, men polakker.
- Okay. - Ja.
Jeg havde en skøn og idyllisk barndom i Auschwitz.
Min søster, Püppi, og jeg var altid sammen.
Vi padlede på floden med min far
eller legede med hundene i haven.
Det var vejen til vores værelser.
Her kunne vi se ud.
Der var en stor græsplæne,
og for enden var krematoriet.
- Kunne du se krematoriet herfra? - Ja.
Der var ingen træer dengang.
Jeg fandt aldrig ud af, hvad der virkelig foregik, da jeg var barn.
Nej, intet.
I Warszawa lufthavn ankommer et fly
med tidligere højtstående nazistiske funktionærer,
der under den tyske besættelse
havde vigtige stillinger i Polen.
De er anklaget for utallige forbrydelser mod menneskeheden.
Beckmann, tidligere chef for Krakow Gestapo.
Daume, officiel repræsentant for det tyske styre i Polen.
Höss, kommandant i koncentrationslejren Auschwitz.
Dette er manden, der kom med den uhyrlige tilståelse,
at han var ansvarlig for millioner af menneskers voldsomme død.
Retten i Warszawa vil træffe afgørelse om hver mands skyld.
MENS HAN VENTEDE PÅ SIN RETSSAG, SKREV RUDOLF HÖSS SIN SELVBIOGRAFI.
Jeg er ikke forfatter.
Jeg har aldrig været god til at skrive.
Jeg har nedskrevet alt, som jeg husker det.
Mit liv har været farverigt og varieret.
PALÆSTINA, FØRSTE VERDENSKRIG
Min skæbne har ført mig gennem alle livets højde- og lavpunkter.
Jeg har haft to ledestjerner,
siden jeg kom tilbage som mand fra krigen, jeg gik ind i som skoledreng.
Mit fædreland og min familie.
Min far fortalte os aldrig noget om sit arbejde,
slet intet.
Jeg tror, han lavede papirarbejde, fik tingene gjort,
og det var det.
Jeg tror ikke, at han...
...tog sig af noget personligt, det kan jeg ikke forestille mig.
Med massemord?
Ja.
Jeg blev kommandant i en ny lejr, Auschwitz.
Jeg havde ikke forventet at blive forfremmet til kommandant så hurtigt.
Og det var ikke en nem opgave.
HÖSS SKULLE SKABE TYSKLANDS STØRSTE KONCENTRATIONSLEJR.
DEN LÅ I ET 40 KVM. STORT AFGRÆNSET OMRÅDE, NAZISTERNE KALDTE
"INTERESSEZONEN".
Ud af intet og uden ressourcer
skulle jeg bygge noget kæmpestort så hurtigt som muligt.
Det var meningen, at russiske krigsfanger skulle bygge lejren.
De ankom i fuldstændig affældig tilstand.
Vi gav dem konstant ekstra rationer, men uden virkning.
De døde som fluer.
Tilfælde af kannibalisme var ikke ualmindelige.
Af de over 10.000 russiske krigsfanger,
der skulle udgøre arbejdsstyrken,
var kun et par hundrede stadig i live i sommeren 1942.
Himmler besøgte Auschwitz og gennemgik alting grundigt.
Vi kørte gennem hele Interessezonen.
Jeg gjorde hele tiden opmærksom på manglerne. Han så dem også.
Han råbte ad mig, da jeg blev ved med at tale om de horrible forhold.
"Jeg vil ikke høre mere om problemer.
For en SS-leder er der ingen problemer.
Det er hans opgave at løse dem."
Uhyrligheden, altså...
...af det han gjorde, af det han udtænkte.
I årevis, planlægningen, opførelsen af denne koncentrationslejr,
den mest effektive udryddelsesmaskine nogensinde, ikke?
Det var hans plan. Auschwitz var hans opfindelse.
TRE KILOMETER FRA HÖSS' HJEM
BLEV EN NY KÆMPESTOR LEJR BYGGET: AUSCHWITZ-BIRKENAU.
DENS GASKAMRE KUNNE DRÆBE OP TIL 10.000 PERSONER PR. DAG.
Auschwitz blev en jødelejr,
en samlingslejr for jøder i en skala, der ikke var set før.
For jøderne i Auschwitz var der intet håb.
De vidste uden undtagelse, at de var dømt til døden.
KOMMANDANT I AUSCHWITZ RUDOLF HÖSS' SELVBIOGRAFI
Zyklon B blev hele tiden brugt til skadedyrsbekæmpelse i Auschwitz.
Vi besluttede at bruge denne gas til masseudryddelsen.
"Jeg observerede selv et drab, beskyttet af en gasmaske.
Døren blev lukket, og gassen blev hældt ind gennem åbningerne.
Nogen råbte: 'Gas!' Og et overvældende råberi..."
...råberi og skubben mod begge døre opstod.
Men de modstod presset.
De blev først åbnet et par timer senere, da kammeret blev udluftet.
Hvor længe dette drab tog, ved jeg ikke med sikkerhed,
men man kunne stadig høre en summende lyd i lang tid.
Det var der, jeg så gaslig for første gang i en stor bunke.
Jeg tænkte ikke over selve drabet.
Det var blevet beordret, og jeg skulle udføre det.
Første gang jeg læste min bedstefars erindringer,
slog det mig, at han var som en klinisk observatør,
han så bare på sig selv, så på, hvad han lavede.
Han var helt klinisk, som en forsker, der ser på et livløst eksperiment.
Og det viste mig hans sjæls kulde.
SYDTYSKLAND
Der blev ikke talt meget om Auschwitz i min familie.
Jeg tror, min far var meget tavs om det.
Den tavse generation, ikke?
De taler ikke så meget om ting, og...
...han taler heller ikke så meget nu, så det er svært.
Bedstefar, hvad lavede du, da du var barn?
Jeg har længe villet spørge dig,
om der var nogen i din familie, der spillede et instrument?
Jeg fik engang en blokfløjte,
men det var ikke lige mig.
Jeg blokerede hullerne og puttede ærter i den
og brugte den som en ærteskyder.
Ja.
Vi lavede en masse skøre ting.
Vi havde alting, en swimmingpool.
Det er lidt skræmmende, når man tænker over det,
at der er dette glade familieliv
med smukke gaver, glæde og morskab,
hvor man får legetøj og nyder livet. Og bare et par hundrede meter derfra,
bag murene,
er der mure med pigtråd, og folk bliver myrdet.
Det er ret chokerende, når man tænker over det.
Vidste I, hvad der foregik bag murene?
Nej, det gjorde vi ikke.
Engang var jeg opmærksom på, at nogen blev skudt ved hegnet.
Han ville flygte,
og mine søskende og jeg talte om det et stykke tid.
Men ellers var vi ikke bevidste om noget.
Ingen røg.
Jeg husker tydeligt som barn,
at hvis noget lugtede skarpt eller brændte,
så var du meget bevidst om det...
...røg og askeflager...
Nej, ingen byger af aske eller røgskyer.
Det var der ikke noget af.
Tror du, det er muligt,
at du undertrykker det, du var opmærksom på dengang?
Hvis der havde været noget galt,
og hvis der havde været røg,
ville jeg have set det, jeg ville have vidst det,
og jeg ville have stillet spørgsmål, fordi...
Det ville aldrig være faldet mig ind,
at de brændte mennesker.
For mig er det ret svært at forestille mig,
at de reelt ikke kunne lugte eller høre eller se noget.
Jeg tror, at min far nok ubevidst
undertrykker nogle af de ting, han har oplevet.
Han har gemt det meget dybt i sin underbevidsthed,
hvor han sikkert ikke husker noget.
Han beskytter ligesom sig selv, sit sind.
Her er Anita Lasker, en tysk jøde.
I Auschwitz
blev sunde, levende mennesker smidt levende i ilden.
Andre blev gasset til døde.
Min barak var omkring 20 meter
fra en af de fem skorstene.
Jeg så det hele med mine egne øjne.
Det hele blev ledsaget af musik.
Jeg var selv i orkestret.
LONDON, STORBRITANNIEN
I Auschwitz blev folk dræbt på den mest sofistikerede måde.
Folk bliver gasset i et gaskammer.
Stedet er fyldt af sort røg, frygtelig stank. Helvede.
Helvede på Jorden, det er Auschwitz.
Da jeg ankom til Auschwitz,
viste det sig, at der var et band der,
der manglede en cellist. De havde ingen cellist.
Så min ankomst lod til at være en stor begivenhed.
Jeg blev den eneste cellist i lejrens orkester,
hvilket var en meget heldig position at have.
Det reddede helt sikkert mit liv.
Min mor overlevede mordet på sine forældre,
var vidne til mordet på millioner af andre, der blev sultet.
Alle tænkelige rædsler.
Det var vores opgave at spille marchmusik for de tusinder
af mennesker, der arbejdede på fabrikkerne,
som lå omkring Auschwitz.
Tyskerne kunne lide alting pænt og ordentligt,
så vi skulle spille marchmusik, så arbejderne kunne
gå ud til musik.
Men det var også en slags underholdning for vagterne.
Det var meget kedeligt for soldater at være vagter i Auschwitz.
Det var lang tid før fjernsyn eller nogen slags underholdning.
Efter krigen hørte jeg, at der var orkestre i alle lejre.
Og lejrkommandanten i Birkenau, hvor jeg var, tænkte pludselig:
"De har alle musik, jeg vil også have musik."
Spillede vi, var vi forhåbentlig i live næste dag.
Sådan var det.
Mor, jeg så lige på din cellokasse.
Den er sådan...
...et monument, ikke?
- Jo. - Et symbol på dit liv som cellist.
Det ved jeg.
ANITA LASKER, CELLIST DET ENGELSKE KAMMERORKESTER
Det lykkedes min mor at finde en måde
at være i verden på efter Holocaust ved ikke at tale.
Hun fandt ind i en form for tavshed.
Jeg havde kun en tanke, da jeg kom hertil. At indhente mit tabte...
Mit tabte liv, min tabte ungdom.
Da jeg ankom til England, var der ingen, der spurgte om Auschwitz.
Så vi besluttede: "Hvad nytter det?"
Så vi talte ikke om det. Det tog næsten 50 år.
Og så sagde mine børn til mig:
"Mor, du har faktisk aldrig fortalt os noget."
Som barn var jeg meget bevidst om, at der var forbudte områder.
Alt tysk var dårligt.
Så man havner ligesom i et limbo af uvidenhed,
hvor man ikke kender fakta, men man fornemmer,
at der er noget forfærdeligt i baglandet.
Som psykoterapeut ved jeg nu, at børn af Holocaust-overlevere,
som jeg er, kan arve en traumatisering,
der sidder i psyken
uden form, uden ord,
fordi ord... Den er ikke blevet givet en kontekst.
Og det følte jeg, lige fra jeg var barn.
Men dengang var der ingen, der forstod Holocausts indvirkning
på anden generation.
Det her var mit værelse.
Det var det første værelse, der kun var mit,
men det var ikke et lykkeligt sted.
Når jeg ser på billeder af mig selv, sikkert under to år,
bliver jeg overvældet af tristhed.
Det er fotos af et dybt ulykkeligt barn.
Et barn, der ikke er sødt og buttet,
men et barn, der er vanskabt.
Min kamp gennem livet er symboliseret i disse tidlige fotos.
Min mor var der ikke.
Det er billeder af en manglende evne
til at tage sig af mig, som jeg havde behov for.
Og for mig var det helt sikkert
en konsekvens af min mors oplevelser under Holocaust.
Jeg er den forkerte mor for min datter.
Jeg er meget simpel.
Traumatiseret. Glem det. Se at komme videre.
Hvis man har gennemlevet den ufattelige rædsel,
som jeg har gennemlevet, er det faktisk ret svært
at vise sympati eller empati.
Jeg er en, der intet behøver.
Jeg forstod aldrig, hvorfor du havde brug for alting.
Det var fuldstændig uforståeligt.
Det er stadig uforståeligt for mig.
Det, jeg havde behov for, var bare ikke tilgængeligt.
Jeg tror, du havde behov for at have din mor hjemme.
Nemlig.
- Det tænkte jeg nok. - Ja.
Men din mor var ikke hjemme, fordi vi skulle have mad på bordet.
- Ja. - Men hvordan kan et barn forstå det?
Ja. Selvfølgelig.
Jeg tror, du synes, at du og jeg er meget forskellige.
Synes du, at der er nogen ligheder?
Så skal jeg kigge meget dybt.
- Jeg skal kigge meget dybt. - Virkelig?
Ja.
Det er interessant, ikke, at hele mit liv
har store dele handlet om ikke at føle, at jeg hørte til...
...i det britiske samfund eller...
...bare ikke hørte til,
og alting har altid været en stor kamp.
Men jeg var heldig,
for jeg har haft et meget rigt liv i England, hvilket...
...hvilket du ikke har formået.
For dig har dette været et tilflugtssted.
Man må også se tilbage og se, hvordan situationen var i Tyskland.
Stor arbejdsløshed og så dukker den vidunderlige hr. Hitler op.
Pludselig var vi nogen igen.
Så, ja, nationalsocialismen blev en stor succes.
Jeg så det nationalsocialistiske verdenssyn
som det eneste passende for det tyske folk.
Antisemitisme er ikke noget nyt.
Den har altid eksisteret verden over.
Den bliver mere fremtrædende, når jøder skubber sig selv for langt
frem i deres søgen efter magt.
Jeg vil understrege, at personligt har jeg aldrig hadet jøder,
men jeg betragtede dem som vores folks fjende.
Må jeg spørge om noget?
Denne bog har været her i mange år,
hvorfor har du aldrig læst den?
Jeg har kun lige opdaget, at der er en bog af ham.
Det vidste jeg ikke før.
Ingen fortalte mig det.
Jeg ved, at vi havde en tysk udgave af bogen derhjemme.
Du havde den.
Måske læste du den ikke, men bogen
Kommandant i Auschwitz,
var i vores hjem i mange år.
Jeg læste den første gang på tysk der.
Den tilhørte bedstemor.
Mor fortalte mig aldrig, at der var en biografi,
men hvis den havde været der, ville jeg have vidst det,
og jeg ville have læst den, det kan ikke passe.
Det ved jeg ikke.
Hvorfor har du undgået at konfrontere din families fortid?
Holocaust er så frygteligt et emne...
Jeg ville bare ikke...
...belaste mig selv med det.
NORDTYSKLAND
KOMMANDANT I AUSCHWITZ
"Sonderkommando-fangerne sørgede for,
at afklædningsprocessen foregik hurtigt,
så ofrene ikke havde meget tid til at tænke."
Én gang var to små børn så optaget af deres leg,
at de bestemt ikke ville lade deres mor trække dem væk.
UDVALGT TIL GASNING
Selv Sonderkommando-jøderne ville ikke tage børnene.
Jeg vil aldrig glemme udtrykket i morens øjne,
mens hun tiggede om nåde, for hun vidste helt sikkert, hvad der skete.
VENTER PÅ AT GÅ IND I GASKAMMERET
Dem, der var i gaskammeret, var allerede ved at blive urolige.
Jeg måtte gøre noget. Alle så på mig.
Jeg nikkede til underofficeren,
og han tog børnene, der strittede voldsomt imod,
op i sine arme og satte dem ind i gaskammeret med moren,
hvis skrig var hjerteskærende.
Jeg så også en kvinde forsøge at skubbe sine børn ud af gaskammeret,
mens døren blev lukket.
Grædende råbte hun: "Lad i det mindste mine kære børn leve."
Når jeg så kvinder gå ind i gaskamrene med børn,
tænkte jeg ofte på min egen familie.
Da jeg læste, at han var der
og så børn og kvinder
blive ført ind i gaskammeret...
...og at han tænkte på os, på sine børn og sin kone...
...ville jeg ønske, at jeg ikke havde læst det.
Det er forfærdeligt.
Jeg troede ikke rigtig på det.
Men...
...det var hans egne ord, så det må være sandt.
LONDON, STORBRITANNIEN
Jeg kommer fra en fuldstændig assimileret tysk-jødisk familie.
Min far var soldat i Første Verdenskrig
med Jernkorset og det hele... Ja, vi var tyskere...
...og jødiske, men vi praktiserede ikke den jødiske tro.
MIN FAR
Min far var desværre komplet optimist.
Han sagde: "Tyskerne kan ikke være så dumme."
Og så indså han, at tyskerne er så dumme.
I 1930'erne fik alle jøder i Tyskland frataget deres nationalitet.
Min mor, og min far for den sags skyld,
var aldrig interesserede i at gøre krav på tysk statsborgerskab,
selv om de var berettigede til det.
Tyskland var fortid for mig. Jeg hører ikke til der.
Jeg kunne ikke få britisk indfødsret hurtigt nok.
Livet uden et pas er meget kompliceret.
Men jeg besluttede, at det var på tide at få mit statsborgerskab.
Da mit tyske pas blev leveret til mit hjem,
husker jeg, at jeg følte en enorm glæde.
Jeg følte mig sejrstolt.
Vil du ikke have det her?
Skal du flytte indenfor de næste 28 dage?
Ja.
Skal du flytte indenfor de næste 28 dage?
Ja!
Så nu kaster jeg mig ud i et nyt liv.
Jeg har besluttet at prøve at bo i Tyskland,
et land jeg aldrig har boet i, og jeg taler ikke engang sproget.
Men mine knogler hører til der.
Jeg skulle ikke have været født her. Jeg skulle være født i Tyskland.
Hej mor.
Det vil tage mig lidt tid at få lastet.
Kan du rykke lidt fremad?
Nej, stop!
Vil du have disse lamper?
- Bare tag dem, hvis du vil. - Okay.
Jeg gør mit bedste, mor.
BERLIN, TYSKLAND
Min emigration til Tyskland blev mødt af vantro reaktioner,
for det var jo det land, hvor mine bedsteforældre
var blevet myrdet, som så mange jøder blev det,
og det var det land, mine forældre var flygtet fra.
Faktisk vendte min mor ikke tilbage til Tyskland i mange, mange år.
Mor.
Jamen dog, så det er her, du bor?
Det er her.
Jamen dog. Du godeste.
Hvor er det smukt.
- Sid ned og tag dig en cigaret. - Ja.
Åh ja, der har du et helt galleri.
Yderst imponerende.
Du må fjerne alle de schnuckis, så man kan se bøgerne.
Er det et udstillingssted eller en bogreol?
Nej, jeg kan lide mine schnukis.
Når jeg skaber et hjem her,
handler det vel om at tilbageerobre stjålne liv,
men også mit ikke-levede liv.
Ja.
Og at vise, hvad der kunne have været,
som blev ødelagt alene på grund af dumhed.
Ja. Ja.
Men desværre lader dumheden til at vare ved.
Folk har tydeligvis brug for syndebukke
og tror, at verden er et stort rod lige nu.
Det er typisk.
Det var jødernes fejl igen.
Jeg blev ved med at opleve en rædsom kulturel uoverensstemmelse her.
Og jeg blev konfronteret med ubevidst antisemitisme.
- Er det mon noget, du bilder dig ind? - Nej, det er det ikke.
Og nogle gange er det svært ikke bare at vende sig om og stikke af.
- Men hvorhen? - Netop.
- Det er en jødisk skæbne. - Det er den jødiske skæbne.
Man hører ikke til noget sted.
Og der, hvor man burde høre til, har man det største problem.
Udvælgelsesprocessen på rampen var præget af optrin.
Når familier blev flået fra hinanden,
mændene blev skilt fra kvinderne og børnene,
bølgede stor ophidselse og uro gennem transporten.
Og udskillelsen af dem, der var egnet til at arbejde, gjorde det værre.
For familierne ville blive sammen for enhver pris.
Jøderne har en stærk familiefølelse.
De klamrer sig til hinanden som igler.
Det gav dem, der skulle udføre det uhyrlige arbejde, meget at tænke på.
Det efterlod varige indtryk.
De fleste af de involverede opsøgte mig under min inspektionsrunde.
Jeg hørte det samme spørgsmål om og om igen.
"Er det nødvendigt, at hundredtusindvis af kvinder
og børn skal udryddes?"
Og jeg, der havde stillet mig selv det samme spørgsmål
utallige gange inderst inde,
måtte spise dem af med en Führer-ordre, trøste dem med det.
Jeg måtte fortælle dem, at udryddelsen af jøderne
var nødvendig for at befri Tyskland og vores efterkommere
fra vores fjender én gang for alle.
Min bedstefar åd tydeligvis på en eller anden måde
nazismen, altså ideologien, råt.
Socialdarwinisme på en måde, han åd det helt og holdent.
Det gav mening for ham på det tidspunkt, herrefolket.
Han blev tildelt Auschwitz, og sådan som han var som menneske,
lå det i hans karakter at gøre et fremragende stykke arbejde.
SYDTYSKLAND
Fader, vi takker dig så meget, Herre, for dit ord.
Tak, fordi du elsker os, Herre. For din tålmodighed med os, Herre.
Du tager dig af os som dine børn, Gud.
Jeg takker dig, fordi du velsigner os sådan.
Jeg beder alt dette i Jesu navn. Amen.
- Okay, værsgo, venner. Det er godt. - Damerne først.
Værsgo. Gå til fadet.
Jeg er pastor i Bibelkirken i Stuttgart.
Vi tjener et internationalt fællesskab,
inklusive personale fra amerikanske militærbaser og andre udlændinge.
Vi holder vores månedlige bønnemøde med morgenmad for mænd.
Det er bare mænd fra kirken, der har en sund,
gudfrygtig, god stund sammen, ikke andet.
Er der plads nok til alle?
I denne tekst tænker han på mennesket i dag, mænd,
kristne mænd, alle mænd.
Mænd generelt i det 21. århundrede. Hvad er vores mission?
Biblen opfordrer os mænd til at være ledere.
Med lederskab følger stort ansvar,
ikke bare hvad vi lærer om derhjemme,
men også hvordan vi opfører os og følger Gud hver eneste dag.
Nemlig.
Da jeg blev kristen, og jeg læste Det Gamle Testamente,
talte det om fædrenes synder,
at Gud ville opsøge dem i tredje og fjerde generation.
Og jeg tænkte: "Hold nu op."
Min bedstefar, han var en stræber, en ambitiøs og omhyggelig mand.
Men til en sådan grad, at han blev til dette monster,
denne hensynsløse dræber, og ja, han var ikke årvågen.
Og jeg tror ikke, vi kan blive massemordere,
men jeg tror, at alle mennesker, hver og en af os,
er disponeret for at gå i en fuldstændigt forkert retning.
Mange tak. Lad os bede.
Når jeg tænker på min bedstefars eftermæle,
så er der blod på familien Höss' hænder.
Folk lider stadig, selv i min familie
næsten 80 år senere.
ØSTKYSTEN, USA
Jeg har ikke set min søster i 55 år,
og jeg glæder mig til at se hende.
Måske kan vi tale lidt om vores...
...fortid og vores barndom.
Jeg har en overraskelse med...
...for da vi var børn, legede vi "Frøkongen",
og jeg var frøkongen og skulle hente
prinsessens gyldne bold,
der var røget i dammen,
og det ville jeg helst ikke.
Hej frøkonge.
Prinsesse!
Som du kan se, er jeg frøkongen med kronen.
Du godeste. Åh gud. Se lige frøkongen.
For 80 år siden røg din gyldne bold i dammen.
Åh gud.
Du sagde, jeg skulle hente den.
Det har taget mig 80 år at finde den.
Hold nu op. Kom indenfor.
Jeg er nødt til at gå...
Jeg er lidt usikker uden stok, forstår du?
Ja.
Uha da.
Åh, du godeste.
Du var Balenciaga-model...
Ja.
Vi er begge blevet lidt ældre.
Hvordan har du det?
Jeg har det ikke så godt...
...fordi kræften gør ting ved min krop.
Det er ikke godt.
Der kan ikke gøres noget.
Jeg er glad, nu du er her.
Du er velklædt, pæne sko!
Kun det bedste er godt nok.
Der er mor og far.
Ja.
Deres bryllupsbillede.
Se...
Du og jeg ved swimmingpoolen.
Dejligt.
Min familie havde en skøn tid i Auschwitz.
Min kone havde sit blomsterparadis.
Børnene kunne leve et sorgløst og behageligt liv.
Om sommeren plaskede de i soppebassinet i haven.
Men det bedste var, når far badede med dem.
Det skete ofte derhjemme, at jeg pludselig tænkte på
nogle af udryddelsesprocesserne.
Ofte, når jeg så børnene lege så glade,
min kone, der var henrykt over den yngste,
tænkte jeg: "Hvor meget længere vil vores lykke vare ved?"
Jeg har spekuleret på...
...da du læste fars bog,
tænkte du så over den?
Nej.
Fik den dig til at huske noget?
Jeg har gode minder.
Vi havde en smuk mor og far.
- Ja. - Smukke.
Mange mennesker har ikke så godt...
- Ja. - ...et liv.
Ja, det er rigtigt.
Når han taler i sin bog om, at han var udenfor gaskamre,
når kvinder og børn blev drevet derind.
Hvordan føles det, når du tænker over det?
Jeg var meget ked af det, og jeg har mareridt nogle gange,
for han var den eneste, der sagde, hvad der blev gjort der.
Han var et godt menneske.
Du mener, at han var ærlig om sin rolle i masseudryddelsen?
Ja, men han kom ind i det, og han kunne ikke komme ud af det.
Og hvad med jeres mor, Hedwig?
Tror du, at mor vidste mere
og var mere involveret i det hele?
Det tror jeg ikke.
Jeg kan ikke forestille mig det.
Hvis hun vidste det,
ville far vel have nævnt det i sin bog.
Ja. Vi talte aldrig om disse ting.
Mor gik med til alting.
Ja.
Hun skærmede os fra alt
og gjorde alting dejligt for os.
Mor gik igennem meget.
Ja.
Og hun var altid venlig.
Jeg så aldrig noget slemt i Auschwitz.
Alting var altid smukt.
Så endte krigen, og alting gik i stykker.
Det er en skam, at vi bor så langt fra hinanden.
Vi kunne have talt om dette...
Ja.
...så vi kunne tackle det bedre.
Ja. I livet får man ikke alt, hvad man ønsker sig.
Det er rigtigt.
I slutningen af 1942
fik min kone at vide af den daværende regionale leder
af Øvre Schlesien,
hvad der foregik i min lejr.
Min kone spurgte mig, om det var sandt,
og jeg indrømmede, at det var det.
Det var det eneste løfte, jeg brød overfor rigsføreren.
Derudover talte jeg aldrig om det med andre.
Jeg tror ikke, min mor fik noget at vide.
Hun havde sikkert en vag viden,
men jeg er sikker på, hun ikke kendte detaljerne.
Jeg vil ikke tale mere om det.
Finder du det...
Deprimerende.
- Er det deprimerende? - Ja.
Nogle gange har jeg endda tænkt:
"Hvorfor skal jeg lide,
fysisk, altså, så slemt?"
Og jeg har endda sagt:
"Er det Gud, der er vred på mig, fordi min far gjorde ting?"
Men jeg sagde: "Jeg vil aldrig være vred på min far."
Han må have været et meget stærkt menneske
for at kunne leve sådan og gøre det, han måtte gøre.
Så...
Han skulle reelt dræbe flere end en million mennesker i...
Sådan tænker jeg ikke.
Og se på alle de mennesker, de siger døde i lejren,
men alle de overlevende, hvorfor døde de ikke?
De lever stadig i...
De får penge nu fra Tyskland eller fra det jødiske folk.
Og, du ved...
Man tror på det, man vil.
Tror du, du fornægter noget?
Nej. Hvorfor?
Jeg mener, det var, som det var.
Det var Det Tredje Rige.
Det er længe siden.
Det er alt sammen historie. Hvad kan jeg gøre? Hvad kan jeg sige?
Tillykke med fødselsdagen
LONDON, STORBRITANNIEN
Tillykke med fødselsdagen
Tillykke, kære mor
Tillykke med fødselsdagen
Der er intet galt med dit åndedræt eller din iltforsyning.
Godt gået.
Jeg er næsten 100 år gammel. Jeg ved ikke, hvorfor jeg er så gammel.
Der må vel være en årsag.
Nogle af os, takket være Gud, der levede dengang, er stadig i live.
Men når vi er væk... Slut.
Mor siger altid, at hun hader fødselsdage, hader ståhej,
lad hende være i fred og så videre.
Men i dag har hun fejret... Hun fejrer sin 98-års fødselsdag
og er omgivet af folk, hun holder af.
Det er ret utroligt, Anita, at tænke på, at dine forældre
var tætte venner med mine bedsteforældre.
Ja, vi var fantastiske venner.
Min historie er den typiske jødiske historie,
for Judys bedstefar og min far, vi levede lykkeligt i Tyskland.
Og da problemerne begyndte,
var Judys familie kloge nok til at rejse væk.
De opfordrede også min far til at rejse.
Min far tog til Palæstina og kom tilbage og sagde:
"Jeg vil ikke bo i ørkenen."
Men Judys familie overlevede, og det gjorde min far ikke.
WROCLAW, POLEN
Og det her er stedet, min familie kom fra.
Nu hedder det Wroclaw, og det er Polen.
Selvom det ikke er Breslau længere, vil det altid være det for mig.
Jeg vil, jeg er nødt til,
jeg må knytte delene af vores familiehistorie
sammen til én fortælling, der lever videre.
Derfor er jeg nødt til at være her...
...for det hele er del af én historie.
Min erindring om min ungdom er meget lykkelig.
Jeg havde to søstre, Marianne og Renate.
Min far var advokat, og min mor var en meget dygtig violinist.
Der stod "kultur" med store bogstaver i vores hjem.
Vi har en stor samling af fotografier fra Breslau,
og det hjem, min mor boede i, var i en beboelsesejendom,
en smuk bygning med lejligheder og en vidunderlig terrasse.
Jeg vidste, at den ikke fandtes længere,
men jeg havde ikke forestillet mig, hvad der var i stedet.
ANITA RENATE MARIANNE MOR FAR
Vi var faktisk bare en normal familie.
Vi blev anormale, da Hitler kom til.
Grænserne lukkede bare og...
...det var alt for sent for hele familien at komme væk.
Og så brød krigen ud,
og det var selvfølgelig afslutningen på alting.
Og i 1942 begyndte deportationen.
Og mine forældre blev deporteret østpå.
Mine bedsteforældre fik
24 timers varsel fra Gestapo om,
at de skulle møde op den følgende dag,
der hvor jøderne blev drevet sammen.
Så min mor tilbragte den sidste aften med at pakke,
og min bedstemor græd i et andet rum.
Og jeg ved, at min bedstefars hår blev gråt den aften.
Min mor ville tage med sine forældre, men min bedstefar sagde:
"Nej, der hvor vi skal hen, kommer du snart nok."
IZBICA, POLEN
Mine bedsteforældre blev deporteret til et sted, der hedder Izbica.
Jeg er nødt til at efterlade noget symbolsk,
så I ved, at jeres datter, min mors cello reddede hendes liv.
Helt mirakuløst lykkedes det min bedstefar at smugle
to beskeder ud til min mor og hendes søster.
Den sidste var salmen:
"Jeg løfter mine øjne... Min hjælp kommer fra Herren."
"Send mad, mor kan ikke skrive, hun er ikke rask."
Hvilket jeg altid forstod sådan, at hun allerede var død.
Jeg er blevet drevet af et behov for at skabe
noget varigt for mine bedsteforældre.
Det skete, disse mennesker fandtes,
og disse mennesker var mine bedsteforældre,
og de millioner af andre, der ingen grave har.
Jeg tror, jeg vil ringe til min mor.
- Hallo, mor. - Hej, hvor er du?
Kan du se?
Hvad er det?
- Dine forældre. - Hvad?
Billeder af dine forældre, og lys jeg har tændt.
Jeg kan ikke rigtigt genkende det. Meget fint.
Men jeg vil gerne...
Åh, ja, ja. Jeg kan se det nu.
Jeg røg foran mine bedsteforældre, og jeg følte mig skyldig.
Hvor er du helt præcist nu?
Jeg står midt i Izbica.
Det er da bare en landsby, ikke?
Nej, jeg er i en stor skov.
Hvad er det?
Et andet mindesmærke.
Hvad står der?
Jeg kan ikke læse hebræisk eller polsk,
men jeg gjorde det, jeg ville gøre.
Godt så.
Farvel.
ØSTKYSTEN, USA
Jeg ser min mors grav for første gang.
MOR 1908 - 1989
Det er overvældende på en måde at tænke på fortiden.
Ja.
Alle minderne dukker op igen.
Det var ikke nemt for hende efter krigen med fem børn.
Ingen penge...
MOR
Min søster gjorde det rigtige.
Det er anonymt.
Vi ved, hvem der ligger her, og hvem Mor er,
og ingen andre behøver vide det.
HEDWIG HÖSS HOLDT LAV PROFIL INDTIL 1964.
HUN VIDNEDE VED RETSSAGEN MOD TIDLIGERE AUSCHWITZ-PERSONEL.
Vidne Hedwig Höss, husmor, Tyskland.
Hvor gammel er De?
Syvoghalvtreds.
Syvoghalvtreds år gammel. De er enke.
- Ja. - Og hvor bor De?
- Ludwigsburg. - Har De arbejde?
- Nej. - Nej.
Jeg vil gerne vide, hvad vidnet lever af, om hun får støtte fra...
...organisationer, som...
...hendes mand var medlem af?
Havde din mor kontakt med andre nazister eller tidligere nazister?
Nej.
Vi fik ikke meget hjælp.
To gange modtog vi en pakke fra Sydamerika.
Og én gang fik vi besøg af folk,
som havde lavet forretninger...
...med min far, med leveringer.
Min mor fik ikke...
...nogen enkepension eller sådan noget.
Fordi din far var krigsforbryder?
Ja.
Jeg har minder om min bedstemor, Hedwig.
Hun kom nogle gange på besøg, da vi var små.
Hun var som fruen på godset.
Min mor følte sig altid skræmt af hende.
Hun bar altid et hvidt forklæde og havde håret sat op i en knold.
Hun var også ret ubøjelig i sine synspunkter.
Jeg talte aldrig med hende om Holocaust som barn.
Min mor fortalte mig,
at der var ligesom en modvilje mod at erkende,
at stå ved, hvad det var, massemord, Holocaust.
Ja, jeg så, at millioner af mennesker blev dræbt af hendes mand.
Min bedstemor, Hedwig Höss,
fik en enkeltbillet til at besøge faster Püppi.
Men rygtet siger, at hun tog en cyanidpille,
som hun faktisk havde vist medlemmer af familien flere år tidligere.
Og den havde hun stadig,
et selvmordsmiddel fra Anden Verdenskrig,
som de alle fik, som de kunne begå selvmord med,
hvis de blev fanget af fjenden.
Hvad tænker du om rygtet om, at hun begik selvmord
ved at bide i en cyanidpille?
Hvem?
- Din mor. - Umuligt.
Umuligt.
Hvem har sagt det?
Det passer ikke.
Jeg vil bare gerne dø, som hun døde, bare falde i søvn og ikke vågne.
Hun havde den idé, at det hele bare slog fejl,
men at det kunne være blevet så godt, hvis det havde fået chancen.
Hun sagde: "Vi steg op med den stjerne, og vi faldt med den."
Føreren var død.
Min kone og jeg havde samme tanke på samme tid.
Nu må vi også væk.
Vores verden var gået ned med føreren.
Gav det nogen mening for os at leve videre?
Vi ville blive jagtet. De ville lede efter os overalt.
Vi ville tage gift.
Vi lod være for vores børns skyld.
Senere fortrød jeg det igen og igen.
Vi var bundet og lænket til den verden.
Vi skulle være gået ned med den.
Jeg vidste, at det engelske militærpoliti ledte efter mig,
og at min familie var under skarp overvågning,
og at deres bolig konstant blev gennemsøgt.
Englænderne dukkede op med adskillige vogne fyldt med soldater.
De kørte op, sprang ud med maskingeværer...
...stormede mod os, som om vi var en gruppe kriminelle.
Og de skreg: "Hænderne op!" Og vi stod alle op mod væggen.
Vi havde fået at vide, at vores far flygtede fra russerne,
noget i den stil.
Senere fandt vi ud af, at min far
havde boet på en stor gård ved den danske grænse.
Den 11. marts blev jeg anholdt.
Min giftampul var knækket to dage forinden.
Jeg blev behandlet meget dårligt af militærpolitiet.
Jeg blev vist frem som et særligt interessant dyr.
Afhøringerne var ikke særligt behagelige.
Jeg kan ikke bebrejde forhørslederne. De var alle jøder.
Jeg skal møde mor nu, og jeg vil vise hende
nogle bemærkelsesværdige papirer, jeg modtog for to døgn siden,
som jeg tror, hun vil blive meget overrasket over.
"Jeg, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
alias Franz Lang, der er blevet behørigt advaret,
erklærer hermed, at følgende udsagn er sande."
Det er tilsyneladende de første afhøringsdokumenter,
fra da Rudolf Höss blev anholdt,
- da han blev fundet på flugt. - Hold da op.
Hvem har sendt dem til dig?
En, der skrev til mig og sagde: "Min onkel døde for nylig,
og de blev fundet på hans loft. Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre med dem.
Må jeg sende dem til dig?"
Sikke et fund.
Han siger: "Jeg fik ordre til at møde i Berlin i juni 1941 hos Himmler,
og han fortalte mig cirka følgende.
Han ville have, at jeg på fire uger skulle frembringe
byggeplaner i overensstemmelse med disse instrukser.
Han tilføjede, at opgaven var så svær, at han kun kunne betro mig den.
Fanger skulle gasses, og så skulle dørene skrues tæt til,
og to cylindere med Zyklon B skulle smides ind gennem små huller.
Folk ville dø i løbet af tre til ti minutter.
Efter en halv time skulle dørene åbnes,
og ligene skulle fjernes af en særlig gruppe af fanger,
der havde dette som deres faste job."
Sikke et fund.
Prøv så at benægte det.
HÖSS VAR DEN FØRSTE, DER GAV DETALJER OM NAZISTERNES MASSEUDRYDDELSE.
HAN BLEV INDKALDT SOM VIDNE VED NÜRNBERGPROCESSEN,
DER VAR BEGYNDT FIRE MÅNEDER, FØR HAN BLEV ANHOLDT.
Vidste ofrene, hvad der ventede dem?
De fleste gjorde ikke, fordi der blev sørget for,
at de ikke fik noget at vide,
så de ikke fik mistanke om,
at de var på vej til deres død.
HÖSS BLEV SENDT TIL POLEN FOR AT BLIVE RETSFORFULGT.
FÜRTH, TYSKLAND, 1946
Den 25. maj, og så endda på vores bryllupsdag,
blev jeg kørt til lufthavnen og overdraget til polske officerer.
Et amerikansk fly bragte os til Warszawa.
Min elskede lille dreng, må du bevare dit kærlige væsen.
Livet, min kære dreng, vil snart rive dig fra din barndoms verden.
Nu har du, min stakkels dreng, kun din kære, gode mor tilbage.
"Du vil altid være fars skat."
Det var det sidste brev, jeg fik fra min far.
Jeg tror, min situation er ret enestående.
Jeg bærer på en kæmpe byrde.
SYDTYSKLAND
I mine år som præst har jeg talt med mange mennesker.
BRYD GENERATIONSFORBANDELSEN
Folk, hvis liv var præget af prøvelser og modgang...
...katastrofe.
Og nogle af dem tænkte på, om deres vanskeligheder, deres lidelse,
skyldtes en generationsforbandelse forårsaget af en forfader.
Det er i hvert fald tæt på sandheden i mit eget liv.
At være barnebarn af Rudolf Höss...
...den berygtede SS-kommandant i koncentrationslejren Auschwitz.
Forestil jer lige at have sådan en person som bedstefar.
Jeg har hørt folk sige: "Æblet falder ikke langt fra stammen."
Og jeg har tænkt over det:
"Er jeg som min bedstefar?"
"Er jeg som ham til en vis grad?"
Første gang, jeg læste Anden Mosebog, kapitel 20, vers fem,
var jeg rædselsslagen ved tanken om, at jeg var født
som anden generation efter Rudolf Höss,
at Guds vrede var over mig...
...på grund af den modbydelige, koldblodige ondskab,
min bedstefar havde påført jøderne,
Guds folk, Israels folk...
...og selvfølgelig mange andre.
Lad mig lige læse igen, hvad Gud siger i vers fem.
"Jeg straffer fædres skyld
på børn, børnebørn
og oldebørn af dem, der hader mig."
Men Gud siger, at enhver generationsforbandelse
og skyldfølelse og lidelse og smerte, der følger med,
kan ophæves ved oprigtig anger.
Med andre ord, det, der bryder syndens forbandelse,
er Guds pletfrie lams blod, og han er Jesus Kristus.
Tro, og du vil blive frelst.
Holocaust kaster lange skygger.
Traumet er ikke kun på de overlevendes side.
Hvor mange tyske familier er mon traumatiseret,
der ved eller ikke ved, hvad deres bedstefædre har gjort?
Jeg ser mig selv som aktivist med et meget lille "A".
En af de vigtigste ting er at arbejde med og forstå
gerningsmænds børns oplevelser.
Denne tur til London handler meget om at besøge min mor.
Og denne gang kommer jeg med en meget stor bøn, som...
...gør mig ret nervøs.
Hej mor.
- Åh, Maya. - Her er jeg.
- Jeg klarede det. - Godt. Havde du en god tur?
Ja, ikke værst, sammenlignet med andre gange.
- Hvordan har du det? - Jeg er okay.
Er der nyt?
At jeg ikke kan køre længere, og jeg føler mig som et fanget dyr,
men jeg vænner mig til det.
Sådan er det bare. Der er ikke noget at gøre ved det.
Så, mor...
Jeg skal møde sønnen af kommandanten
og barnebarnet til kommandanten i Auschwitz.
Ja.
Delvist motiveret af, eller jeg vil faktisk sige
hovedsageligt motiveret af ting, jeg har lært af dig, og ting du har sagt.
- Hvad synes du om det? - Jeg synes, det er fantastisk.
Da hadet fortsætter,
og antisemitismen absolut blomstrer,
er det vigtigt at tale om disse ting.
Jeg ville spørge, om du vil overveje at tage til Auschwitz med mig.
Egentlig ikke, nej. Mit Auschwitz er meget anderledes end dit Auschwitz.
Du har jo reelt ikke været der. Det er det, jeg mener.
Du har reelt ikke været i den situation, hvor du ikke vidste,
om du ville leve en time mere eller ej.
Du ved ikke, hvad mit Auschwitz er.
Og jeg vil lade det være i fred. Jeg vil lade det være i fred.
Jeg har intet imod at møde Höss' søn,
men jeg tager ikke til Auschwitz.
Han kan komme til mit hus. Jeg er ret handicappet.
Hvis nogen vil noget, kan de komme her.
Det er noget af en tanke.
- Hvad? - Kaffee und kuchen i dit hus.
Ja, hvorfor ikke? Hvis du vil kuchen.
OŚWIĘCIM, POLEN
Det her er altså Oświęcim,
berygtet, og vil altid blive husket som Auschwitz.
Det er virkelig underligt, at der er en by
så tæt på selve koncentrationslejren.
Da det blev muligt, at jeg kunne følges med
sønnen af kommandanten i Auschwitz, der aldrig havde været i lejren...
...og hans søn, min jævnaldrende, at jeg kunne være vidne til,
at de så det, de aldrig havde set før,
var det på en nærmest forkvaklet måde en gave.
Jeg har aldrig haft behov for at tage til koncentrationslejren i Auschwitz.
Vi kan ikke skrue tiden tilbage, vi må forholde os til nutiden.
Kai bad mig tage dertil og se det.
Han mente, det ville være godt.
Jeg mødte de to Höss'er for første gang på en café,
den sidste synagoge i Oświęcim,
der engang havde et blomstrende jødisk lokalsamfund.
Det var, som om tiden stod stille. Jeg følte, at vi alle var åndeløse.
- Goddag. - Goddag. Det er svært af finde ord.
Ja, det ved jeg. Ja.
Det har gjort mit hjerte tungt...
Ja.
Og jeg kan kun bede om tilgivelse. Det er alt.
For mig bliver det meget svært at tage dertil i morgen
og se med mine egne øjne,
hvad jeg har læst om.
Ja. Det forstår jeg.
Efter rigsfører-SS Himmlers ønske
blev Auschwitz det største menneskeudryddelsesanlæg nogensinde.
Da han personligt gav mig ordre
til at oprette et sted til masseudryddelse i Auschwitz
og personligt udføre denne udryddelse,
havde jeg ikke den mindste anelse om omfanget og konsekvenserne.
Ordren var usædvanlig, så afgjort uhyrlig.
Men begrundelsen gjorde, at udryddelsesprocessen forekom rigtig.
En læge og en kommandant stod ved rampen, når transporter ankom,
og udvælgelsen fandt sted for øjnene af os.
Højre, venstre, højre, venstre.
Højre betyder liv, venstre er skorstenen.
Dette er krematoriet...
- ...gaskammeret. - Javel.
Hvilket...
...tro det eller ej, var måske hundrede skridt
fra der, hvor min mor og kvindeorkestret spillede.
Transport efter transport gik denne vej
og hørte musik, og folk...
...der var på vej til deres død...
...kom til denne bygning...
...og blev bedt om at klæde sig af.
De troede, at de skulle have et brusebad,
og fik besked på at anbringe deres sko og tøj pænt,
så de nemt kunne finde det igen.
Og indenfor de næste 30 minutter blev de gasset.
Det er så chokerende, at der var dette onde bedrag,
der blev opretholdt for at lade folk tro, at der var noget...
At der var lys forude for dem, sikkerhed måske, selv det...
Som du siger, at lægge deres tøj pænt sammen
og måske tro, de skulle i bad.
Og måske for at forhindre folk i at gå i panik,
for hvis alle disse tusinder af mennesker var gået i panik...
- Ja. - ...havde det været meget svært
at kontrollere. Det er bare så forfærdeligt.
Schrecklich, som man siger på tysk. Det er gruopvækkende.
Og så trænger det ind. "Hvem gjorde det her?"
Og det var faktisk ingen anden end min bedstefar.
Det er sindsoprivende at se...
...hvad han gjorde her.
Det er svært at tro, og for mig er det et stort chok...
Ja.
...fordi...
...vi kendte ham som en anden person.
175 METER FRA FAMILIEN HÖSS' HJEM
Jeg måtte være vidne til selve døden gennem kighullet i gaskammeret.
Jeg måtte være vidne til alle processerne.
Jeg måtte se på, dag og nat,
at ligene blev slæbt og brændt...
...at tænder blev fjernet...
...at hår blev klippet af, alle disse grufuldheder i timevis.
Jeg var nødt til at gøre alt det, fordi jeg måtte vise alle,
at jeg selv var villig til at være alle vegne,
som jeg forlangte det af dem, der var under min kommando.
Lugten af brændingen blev ført mange kilometer væk
og førte til at hele befolkningen talte om brændingen af jøderne.
Jeg tror ikke, nogen anden gjorde, hvad han gjorde, i den målestok.
Det er et faktum.
Et ubestrideligt faktum, at min bedstefar virkelig er...
...den største massemorder i menneskehedens historie.
Jeg er målløs.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Det er frygteligt for mig.
Er det uventet? Er det, hvad du forestillede dig?
Nej.
Det her er ubegribeligt.
Nein.
Vi kan kun håbe, at det ikke sker igen et sted...
...og at vi har taget ved lære af det.
Det har vi ikke...
...for så ville der ikke være antisemitisme igen, som der er nu.
Gid offentligheden vil blive ved med at se mig som det blodtørstige udyr,
den grusomme sadist...
...morder af millioner.
For de fleste mennesker kan ikke forestille sig
kommandanten i Auschwitz som noget andet.
De ville aldrig forstå, at han også havde et hjerte.
Rudolf Höss.
Jeg tror, han ligesom pyntede lidt på sit image.
Han var nået til vejs ende. Døden var uundgåelig.
HÖSS DØMT
Rudolf Höss, loyal tjener af det kriminelle nazistiske styre,
er blevet dømt til døden af højesteret.
Rudolf Höss, grundlægger af historiens største dødslejr,
er en typisk repræsentant for den tyske nation.
Blind disciplin, gruopvækkende ondskab, magthavernes grådighed.
Hvad er en dødsdom i betragtning af omfanget af hans forbrydelser?
Nu ved jeg, hvad min far gjorde i Auschwitz...
...og der var en pris at betale for det.
Og det var død ved hængning.
Det her er den sidste erklæring fra Rudolf Höss før henrettelsen.
"Min samvittighed tvinger mig til at komme med følgende erklæring.
Alene i min fængselscelle er jeg nået til den bitre erkendelse,
at jeg har syndet alvorligt mod menneskeheden."
Som kommandant i Auschwitz udførte jeg en del af
Det Tredje Riges onde planer for udryddelse af mennesker.
Ved at gøre det påførte jeg mennesker og menneskeheden alvorlig skade.
Jeg skal betale med mit liv for det, jeg er ansvarlig for.
Jeg hører dig.
Må Herren, min Gud, en dag tilgive mig for det, jeg har gjort.
Tror du, vi vil se noget som Holocaust ske igen?
Det kan ske igen. Noget som Holocaust kan ske igen.
Se på verden nu. Den ser anderledes ud.
Ja, det kan ske igen, for jeg synes, vi mennesker opfører os frygteligt.
LONDON, STORBRITANNIEN
Jeg har aldrig mødt en overlever fra en koncentrationslejr.
Jeg fik gåsehud,
mit hår rejste sig.
Vi så og levede i Auschwitz fra et andet perspektiv.
Jeg følte blodskyld.
- Danke. - Kom indenfor.
Min mor, Anita Lasker Wallfisch.
- Et historisk øjeblik. - Ja, hvem skulle have troet det?
Utænkeligt.
Wunderbar. Fantastisch.
Sønnen af kommandanten i Auschwitz sidder i Anita Laskers hus.
Hvordan er det muligt?
Ja.
Var det første gang, du var i Auschwitz?
Ja.
Det var modigt af dig at gøre det.
Det er et skridt at tage...
...men jeg kan ikke ændre noget.
Det kan ingen.
Min far var entusiastisk tysker.
Jernkorset.
Vi var tyskere.
Verden er vanvittig.
Vi lever med skyldfølelsen.
Ja.
Du blev ikke spurgt, hvem du ville være søn af.
Jeg blev heller ikke spurgt.
Hader du din bedstefar nu? Hvad føler du?
Jeg hader ham nok, ja. Det må jeg sige.
- Jeg hader ham, ja. - Hvad med dig?
I bakspejlet, hader du så din far, eller er han stadig den rare far?
Nein...
- Ingen af delene. - Ingen af delene. Du er neutral nu.
Ellers ville det være ubærligt.
Ja.
Sikke en ejendommelig situation at vi sidder her sammen
og taler om de frygtelige tider.
Og der er du, der intet vidste om det,
fordi der var et hegn mellem rædslen og det normale liv.
For en som din far var disse jøder vel som skadedyr.
- Ikke mennesker, skadedyr. - Ja.
Man har brug for jøderne som syndebukke,
- ikke? - Jo.
Jøderne er alle rige og alt det, de er bare mennesker.
Og det er på tide at stoppe det dumme had mod jøder.
Jøderne er Guds udvalgte folk.
Men hvad er vi udvalgt til? Kender du jødernes berømte bøn?
"Kan du ikke vælge en anden til en afveksling
som dit udvalgte folk? Hvad har vi gjort?"
Hvad har vi gjort?
I dag er en dreng med en kippah på hovedet ikke udenfor fare.
Så vi har faktisk ikke gjort så store fremskridt.
Der er stadig meget at gøre.
Vi har et ansvar, den anden generation,
for at blive ved med at kommunikere,
tale om menneskelighed og fraværet af...
Og sikre, at det ikke bliver glemt, komme videre.
Man kan ikke tilgive det, der skete.
Men det vigtige er, at vi taler med hinanden...
...og forstår hinanden.
Vi skal videre til næste stadie, det er ikke, hvad vi har gjort,
men hvad vi gør nu. Det er det vigtige.
Ja, det var bestemt et unikt øjeblik,
da sønnen af kommandanten i Auschwitz trådte ind i mit hus,
satte sig i en stol overfor mig, og vi drak en kop kaffe sammen.
På en måde var det smukt.
Min bedstefar, Rudolf Höss,
medvirkede til udslettelsen af to tredjedele af Europas jøder.
Tredive år efter, at han havde krydset Judæas ørken
under Første Verdenskrig, blev en jødisk stat proklameret her...
...i håbet om, at den ville beskytte kommende generationer.
TIL MINDE OM DENNIS BLAIR
Tekster af: Gitte Hovedskov