GÓSEN
Mózes!
Uram!
A ma este más, mint a többi.
Hogyhogy, Uram?
Egyiptom összes elsőszülöttje meg fog halni.
A fáraó elsőszülöttjétől
a legszegényebb szolgálóleányéig.
És a héberek?
Jól figyelj rám!
Minden családnak ennie kell egy áldozati bárányból,
ami keserű fűszerekkel készült.
Egyétek kovásztalan kenyérrel, mert nincs idő megkeleszteni!
A bárány vérével kenjétek be a házaitok ajtófélfáit,
hogy az mutassa, hol laktok, és megvédjen titeket bosszúmtól!
Mózes házát keresem.
Félek, Mózes.
Lennie kell más megoldásnak.
Én vagyok a pusztító.
Gyertek be! Siessetek!
És kezdetét vette a tizedik csapás.
Az elsőszülöttek halála.
TESTAMENTUM: MÓZES TÖRTÉNETE
HARMADIK RÉSZ: AZ ÍGÉRET FÖLDJE
Az utolsó csapás teljesen megsemmisítő,
mert Egyiptom minden elsőszülöttje…
VEZETŐ LELKÉSZ
a fáraóétól az utolsó utáni senkiéig,
még a marhák is, mind meghalnak.
A kereszténység számára ez már előrevetíti az Újtestamentumot és Jézus Krisztust.
A bárány vére. A bárány feláldozása.
És csakis a vére menthet meg titeket.
A Kivonuláskor csakis a bárány vére menthet meg titeket az ajtófélfára kenve.
Tessék! Egyetek!
Igyatok!
A héberek otthonainak ajtófélfáira kent bárányvér volt az…
PÜSPÖK, TÖRTÉNÉSZ
ami jelezte az angyalnak, hogy kerülje el azt a házat.
Az „elkerül” szóból ered a pészah neve.
Elkerüli a házaikat, és az egyiptomiakra csap le.
EGYETEMI DOCENS
PER-RAMSZESZ EGYIPTOM FŐVÁROSA
Ez nagyon finom.
Amen!
Úgy is lehet nézni, hogy szemet szemért.
A fáraó megölte a fiúgyermekeket.
EGYETEMI TANÁR
Most pedig az elsőszülöttek halnak meg.
És ezzel a kör bezárul.
Visszakapod, amit az enyéimmel tettél.
Az ókori rabbinikus hagyományok nem ünnepelték a szenvedést…
RABBI, A „MÓZES: AZ IDEGEN” ÍRÓJA
amit a csapások hoztak az egyiptomi népre.
Amikor eljön a pészah széderestéje,
amikor elénekeljük a tíz csapás történetét,
azt kérik tőlünk,
hogy vegyünk ki egy kis bort a poharunkból az ujjunkkal,
és cseppentsük a tányérunk szélére.
Nem helyes, ha örömünket leljük mások szenvedésében.
Akár olyanokról van szó, akik ártottak nekünk,
akár ártatlan emberekről.
Éppen ezért szimbolikusan visszafogjuk az örömünket.
Mózes!
A 12. fejezetben megjelenik a pusztító.
Néha ezt a halál angyalaként értelmezik. Nincs szó Istenről.
Mózes!
Utána viszont azt írják, hogy Isten tette.
Nem tudom, hogy ezzel direkt próbálják-e elhatárolni egymástól Istent és a tetteit.
Mózes!
„És nagy jajveszékelés támadt Egyiptomban.”
2MÓZ 12,30
„Hiszen nem volt ház, ahol ne lett volna halott.”
Mózes!
Kérlek! El kell mennünk.
Szerintem a szerkesztők és a Biblia írói
azért helyettesítették be a halál angyalát,
hogy feloldozzák Istent az egyik legvérszomjasabb
és legbosszúszomjasabb tett alól,
ami bármelyik olyan istenhez köthető lenne,
aki gyermekek és ártatlanok vérét ontaná.
Mit tettünk?
Amit Isten kért tőled.
Belegondolva az utolsó csapásba,
ez teljesen megsemmisítő.
Ez a fő oka annak, hogy ilyeneket kérdeznek Istenről.
Hogy hagyhatta ezt egy szerető Isten? Milyen bosszúszomjas Isten tenne ilyet?
Megöltél minden elsőszülöttet? Miféle könyörtelen Isten vagy te?
És őszinte leszek, erre nincsen jó válasz.
De emberi szemmel nézve ez sokkoló.
Mózes!
Merre vagy, Mózes?
Mózes!
Merre vagy?
Válaszolj!
- Bátyám! - Reteszeld be az ajtót!
- Ki kell mennem hozzá! - Ne!
Válaszolj!
Majd én.
Mózes nincs itt.
Szégyenében nem bír elém állni?
A fiam meghalt!
A mi gyermekeink is meghaltak.
A te kezed által.
Figyelmeztettünk.
Ember nem állhat Isten útjába.
Az istened csak egy gyilkos.
Isten életet ad.
És el is veszi.
A fiam!
A fiam.
Menjetek a sivatagba!
Most rögtön!
Nincsenek feltételeid?
Nincsenek.
Ha most azonnal távoztok.
Maradj velünk!
Nem!
Osztoznom kell a fáraóval Egyiptom gyászában.
És az övében.
Indulnunk kell! Gyorsan!
Mielőtt meggondolja magát.
Drága fiam!
Te hoztad ezt a gonoszt a házamba.
Te hajszoltad Mózest ebbe…
a katasztrófába.
És nézd meg, mi történt!
Azt hitted, legyőzhetetlen vagy.
Sérthetetlen.
Én istenekkel tanácskozom!
Tényleg?
Hajolj meg előttem!
- Könyörgök, hallgass meg! - Gyerünk!
Én vagyok a fáraó!
A Nílus királya!
GÓSEN
„Az egyiptomiak sürgették őket, hogy mielőbb távozzanak.”
2MÓZ 12,33
„Mert ezt mondták: Így mindnyájan meghalunk.”
Most minden nagyon gyorsan történik.
Mintha felborult volna az idő.
RABBI, DÉKÁN
Régóta itt vannak. Hány év volt? Kettő, tíz, négyszáz? Már nem tudják.
Egy szolga nem ura az idejének. Neki megmondják, mikor és hol legyen.
Most először hallják azt: „Induljunk!”
Már nem az idő uralja őket, hanem pont fordítva.
2MÓZ 12,35-36
„Ezüst és arany ékszereket meg ruhákat is kértek az egyiptomiaktól.
Az Úr ugyanis jóindulatot ébresztett a nép iránt az egyiptomiakban,
s ezért hajlottak a kérésre.
Így szereztek zsákmányt Egyiptomtól.”
Ezt általában „zsákmányolásnak” szokták fordítani héberül,
de ne lovagoljunk a szavakon!
Az elve ugyanaz. „Elvesszük, ami jár nekünk.”
Ez akkora problémát jelentett a korai judaizmusban,
hogy a zsidó filozófus, Philón vitatta, és úgy vélte:
„Ez fizetség volt a szolgáltatásainkért.”
Nem zsákmány vagy fosztogatás.
Ezt mindet kiérdemeltük azzal, amit átéltünk, ezért kaptuk.
Bárcsak lennének lábjegyzetek!
Például: „Mi másra jó ez azon kívül, hogy jelezzétek, hogy fordult a kocka?”
Ez…
Tényleg ez lett belőlünk? Ez?
Mózes!
Te nem adtál nekem ékszereket, amikor eljegyeztél?
A mai nap is egy eljegyzés.
Négyszáz év volt, Mózes.
Hadd ünnepeljenek!
Képtelen örülni nekünk.
Rég megjósolták ezt a napot.
Amikor visszaindulunk Kánaánba.
A tejjel-mézzel folyó földre.
Négyszáz év után végre elérkezett ez a nap.
Küzdelmes időszakot éltünk át.
Robotolással, nélkülözéssel és szenvedéssel tele.
Elfeledtük, hogy kik vagyunk.
Aztán Isten megszólított a hegyen.
És most itt vagyunk.
Itt állunk ezen a gyönyörű reggelen a szabadságunk kapujában.
Hirtelen bízni kezdünk a fáraó szavában?
Hányszor gondolta már meg magát?
Lehet, hogy ez csak csapda.
Nem!
Az egyetlen csapda itt van, az elménkben.
A mai nappal eljegyeztük magunkat Istennel,
és a menyasszonyai vagyunk.
Mózes!
- Hé! - A hercegnő.
Bárhová mész, veled tartok.
És bárhol élsz, én is ott fogok.
Amikor Mózes kivezeti őket Egyiptomból,
Bithiah is csatlakozik a kivonulásukhoz.
És szerintem ez beszédes.
Nagyon sokat elárul arról, hogy ki lett Mózesből,
és hogy milyen mértékben nyűgözte le még a saját családját is.
A Midrásban van egy megrendítő változat,
ami szerint a fáraó lánya is elsőszülött volt,
és meg kellett volna halnia az utolsó csapásnál.
De Isten azt mondja: „Megkíméllek, amiért megmentetted Mózest.”
Ekkor Isten örökbe fogadja őt, és megmenti a tizedik csapástól.
Mózes nevelőanyjaként sok muszlim…
A „NŐK A KORÁNBAN” ÍRÓJA
egy olyan embert képzel el, akit elnyomott a fáraó.
És a Koránhoz kapcsolódó művekben tényleg írják, hogy Mózes visszatérésekor
a nevelőanyja az elsők között fogadja el az üzenetét.
És azt írják, hogy a fáraó utána kínozni kezdte őt,
de Isten megszabadította őt a szörnyű kínok alól,
amiket maga a fáraó okozott neki.
Szóval az iszlám hagyományokban
példaként szolgál azoknak a nőknek, akik családon belüli erőszak áldozatai,
akiknek menekülniük kell, és így ő lehet az, akire felnéznek.
Mózes! Ne vesztegessük az időt!
A fivérem elvesztette az eszét.
Izraeliták!
Induljunk!
Van egy sor a pészah estéjén elmondott szövegben:
„Ha Isten nem szabadít ki minket, ma is a fáraó szolgái lennénk.”
Nem szó szerint, hanem lélektani értelemben.
Lélekben még ma is a gazdáink lekötelezettjei lennénk.
Stockholm-szindróma.
Az ebből való gyógyulás egyik módja a fogvatartó bagatellizálása.
Ha felismerjük a becstelenségüket.
Nem kedvesek hozzánk. Nem jó emberek.
És amint ráeszmélünk erre, a szindróma elmúlik.
És a nép felszabadul.
Áldozatot mutattam be Amonnak.
Végre megszabadított minket ettől a gonosztól.
Nem! Tévedtünk, Hámán!
Ha a munkások egy törzse elmegy, a többi is el fog.
A núbiaiak, a hettiták.
Az alapok kezdenek omladozni. Készítsd elő a hadsereget!
Felség, könyörgök!
Készítsd elő a hadsereget!
Szerintem sokat elmond,
hogy a fáraót is személyesen érintő tizedik csapás volt az,
ami úgymond átbillentette a mérleg nyelvét.
Úgy vélem, amikor a fáraó ráeszmél arra, hogy a fia meghalt,
a szíve megtelik bosszúvággyal.
Aztán meggondolja magát, és üldözni kezdi őket.
Néha macska-egér játékként képzelem el,
amikor a macska kergeti az egeret,
és már a szájában tartja, de aztán elengedi,
majd kezdi elölről, és játszadozik vele.
Így képzelem el Istent ebben a történetben.
Kánaán északra van. Erre.
Átkelünk a filiszteusok földjén. Ránk támadhatnak.
Akkor harcolnunk kell! Nincs más választásunk, Mózes.
Akkor irány észak!
A sivatagon át az ígéret földje felé!
Áron!
Az utat mutatja nekünk!
Nem, az a tengerhez vezet! Migdól és Baal-Cefón között!
- Láttam már ilyet! - Ott csapdába estünk!
- Ez vezetett vissza hozzád! - Hallgass rám, öcsém!
Ez egy jel!
Abban az irányban ezer hajóra lenne szükségünk.
„Amikor a fáraó elbocsátotta a népet,
Isten nem a filiszteusok országa felé vezette őket,
bár arra közelebb lett volna.”
2MÓZ 13,17-18
„Isten azt gondolta:
Nehogy megbánja a nép a dolgot, ha harcot lát, és visszatérjen Egyiptomba!
Ezért kerülő úton vezette Isten a népet, a Vörös-tenger felé a pusztán át.”
Sokféle magyarázat van arra, miért vezette őket Isten furcsa irányba.
A katonai okoktól kezdve egészen addig,
hogy feloldozásra volt szükségük, amit a víz megadott nekik.
És valószínűleg mindben van igazság.
A Tórát viszont olyan szövegnek szánták, ami mind a mai napig szól hozzánk.
Így tehát az a legfőbb üzenete az útnak, amire Isten terelte őket,
hogy habár neked van egy elképzelésed az életed irányáról,
Isten azt mondja: „Bízd rám magad! Én tudom, mi kell neked. Csak kövess!”
2MÓZ 13,21
„Az Úr pedig előttük ment nappal felhőoszlopban,
hogy vezesse őket az úton,
éjjel meg tűzoszlopban, hogy világítson nekik,
és éjjel-nappal mehessenek.
Az egyiptomiak pedig üldözték őket.”
Megmondtam, öcsém.
Itt nincs más, csak a tenger.
Vissza kell fordulnunk.
Biztos megvolt az oka.
2MÓZ 14,9
„Az egyiptomiak, a fáraó minden lova, harci kocsija, lovasa és hadereje
üldözte az izraelitákat, és utolérte őket,
amikor a tenger mellett táboroztak Pí-Hahírótnál,
Baal-Cefónnal szemben.”
Áruld el, Mózes! Mit mond Isten?
Megmondtam, hogy csapda.
Itt letáborozunk.
Itt letáborozunk!
- Itt helyben lemészárol minket! - Letáborozunk!
Ne!
Nézzétek! Igaza van! Mózesnek igaza van!
Isten megadja számukra szabadító kegyelmét.
Ez a valószerűtlen, látható jelenés,
amit ők is felismernek,
nemcsak iránytűként szolgál,
hanem védelmezi is őket.
- Kerüljétek meg! - Nem tudjuk, felség.
Akármerről próbálkozunk, velünk együtt mozog.
Nagyúr, ez olyan, mintha élne.
Aki rájön, hogyan kerülhetjük meg,
azt az örökösömmé teszem.
Biztos nem véletlenül vezettél ide minket.
Áruld el, Uram! Mutasd meg az okát!
Mózes!
Emeld fel a botod!
Nyújts ki a kezed!
2MÓZ 14,21
„Mózes kinyújtotta kezét a tenger fölé,
az Úr pedig visszafelé hajtotta a tengert egész éjjel erős keleti széllel.”
Miért vált ketté a Vörös-tenger?
A „MÓZES ÉLETE” ÍRÓJA
Egyes bibliatudósok vitatják, hogy a Bibliában írtak szerint történt.
Szerintük földrengés okozta, amitől meghasadt a föld,
és elfolyt a tenger összes vize.
Véletlen természeti jelenségnek tulajdonítják.
A biblia íróinak nem ez volt a szándéka.
A Biblia egyértelműen fogalmaz. Isten olyan hatalmat ad Mózesnek,
hogy a botját felemelve csodát tud tenni.
Mi történik?
- Ezt nem éljük túl! - Forduljunk meg!
Elmos minket a tenger!
- Mind meghalunk! - Menjünk vissza!
Az Istenük bármire képes, felség.
A mieink ezt nem fogadják el.
Látjátok?
Ez Isten műve!
Látjátok? Isten műve!
Hinnetek kell benne!
Majd meglátod.
Magatokat mentenétek, hátrahagyva gyermekeiteket?
Nem! És Isten sem fogja.
Istennek mindannyian kellünk
Minden gyermeke.
Mindannyian!
Forduljunk vissza, amíg még lehet!
Nem jutunk át élve!
Inkább megfulladok.
A Midrás rengeteg fantasztikus tanítást tartalmaz erről.
Az egyik szerint az angyalok azt kérdezték:
„Ezeket az embereket mented meg? Bálványokat imádtak, mint az egyiptomiak.
Ezt a söpredéket? Mind egyforma.” Erre Isten: „Valamit nem vesztek észre.”
„Mit?” – kérdezik. „Nézzétek! Együtt mennek.”
Ez a lényeg.
Mindegy, mit csináltak. Mindenki hibázik élete során.
De amíg meg tudnak tanulni összetartani,
és összedolgozni, Isten elvárásai szerint élnek.
A tengerbe fognak veszi. Őrültség utánuk menni.
Nem!
Az istenük menekül!
Kételkedtek abban, amit saját szemetekkel láttok?
Felség!
Már elvették a gyermekeinket.
Ezek a legjobb harcosaid.
- Készítsd elő a harci szekeremet! - Felség!
Lerohanjuk őket, és mindenkit lemészárolunk.
2MÓZ 14,22-23
„Izráel fiai szárazon mentek be a tenger közepébe,
a víz pedig falként állt mellettük jobbról és balról.
És az egyiptomiak üldözőbe vették őket.”
Siessünk!
- Menj! - Nem!
Tedd, amit mondok! Menj!
Indulás! Gyorsan!
Menjetek!
Gyerünk!
2MÓZ 14,27-28
„Mózes kinyújtotta a kezét a tenger fölé.
Reggelre a tenger visszatért medrébe.
A visszafolyó víz elborította a harci kocsikat és lovasokat.
A fáraó egész haderejét, amely utánuk ment a tengerbe.
Egy sem élte túl közülük.”
Az egyik lányom tízéves korában
hazajött a vasárnapi iskolából, ahol erről olvastak.
A Vörös-tengerről, amikor mindenki tengerbe vész.
És nagyon össze volt zavarodva.
Azt kérdezte: „Miért csinálta ezt Isten?
Nem Isten gyermekei ők is?”
Én meg azt gondoltam: „Ejha! Ez nagyon jó meglátás!”
Miért csinált ilyet Isten?
A Koránban a történet
a fáraó megfulladásával végződik.
És azt írják, hogy kimondja azt: „Hiszek Áron és Mózes istenében.”
De addigra már késő.
Van egy érdekes történet.
Gábriel, az egyik hatalmas angyal…
EGYETEMI DOCENS
azt mondja Mohamednek: „Két valakit gyűlölök a legjobban.”
„A Sátánt és a fáraót.”
Gábriel azt mondja: „Úgy féltem, hogy a fáraó áttér az iszlám vallásra,
mielőtt meghal,
hogy sarat kezdtem tömködni a szájába,
hogy ne tudjon megtérni és muszlimmá válni.”
Van a holt-tengeri tekercsek között
egy rövidebb szöveg, és az a tekercs
VALLÁSTÖRTÉNÉSZ
a Kivonulás könyvének egy részletét tartalmazza.
Csak egy töredék maradt belőle, de bizonyosan egy hosszú dal volt,
amit Mirjamnak tulajdonítanak.
Egy győzelmi dal.
Az emberek megmenekültek, és Isten az a harcos,
aki legyőzte az egyiptomiakat, és megmentette a népet.
Azt írja: „Ki fogható hozzád, Jahve, az istenek közül?”
Más szóval: „Te vagy a legnagyobb isten.”
Ez a zsidó, keresztény és muszlim tanítások első és legfontosabb üzenete.
És egy nő szájából hangzik el.
Adonai.
Mózes megmentette a világot, mint Noé.
Noénál visszahúzódik a víz, és szárazföldet érve mindent újrakezdenek.
Aztán jön a vörös-tengeri eset, aminél a víz szétnyílik,
és középen van az életmentő szárazföld.
Átmennek a túlpartra, ahol új életet kezdhetnek egy nemzetként.
De összeköti őket valami. Szerintem az, hogy ha Isten megment,
az mindig egy teremtő tett.
Öcsém!
Szabadok vagyunk.
Valóban?
2MÓZ 15,22
„Ezután útnak indította Mózes Izráel népét a Vörös-tengertől,
és Súr pusztája felé vonultak.
Már három napja mentek a pusztában, és nem találtak vizet.”
Itt van ez a rémült, súlyos megrázkódtatást átélt nép,
akik most a nyílt pusztát járják,
és minden okuk megvan rá, hogy összezavarodjanak,
féljenek, és bizonytalanok legyenek.
Szó szerint fogalmuk sincs, hogy merre járnak.
Számtalan alkalommal látták bizonyítékát annak,
hogy az Istenük valóban létezik, és megmenti őket.
De valami olyan dolgot kellene vizionálniuk,
ami számukra teljességgel elképzelhetetlen.
A gyermekeim három napja nem ettek.
És követik Mózest, de tudják, hogy egyébként ő sem tudja elképzelni.
Adj valami jelet, Uram!
A halálba vezetett minket?
- Ez őrültség! - Maradtunk volna Egyiptomban.
Most szabadultak a szolgaságból.
Amikor már azt hitték, vége, kiderül, hogy mégsem.
Ez jól megragadja a lényeget. Ilyen az élet.
Átmentél egy teszten, és tanulsz belőle valamit,
de még nem értél célba.
És az a Tóra üzenete, hogy soha nem is fogsz.
Az utazás a lényeg, nem az úti cél.
Uram, merre vagy?
Szomjazik és éhezik a népem.
Válaszolj nekem!
Az emberek félnek, Mózes.
Már nem beszél hozzám.
Ki?
Isten.
Elment.
Talán mégsem.
Talán csak próbára tesz téged.
Ez most túl sok.
Nem!
Mutass utat nekik!
Isten akarata szerint ma vizet találunk.
Dél felé fordulunk.
- Kánaán északra van, öcsém. - Tudom.
- Délre megyünk, Midjánba. - Midjánba?
A hegyhez, ahol először szólt hozzám.
Az ígéret földjére megyünk.
Oda fogunk jutni.
Hogy maradunk életben?
Mit mondunk a népünknek?
Isten gondoskodik rólunk.
„És zúgolódni kezdett Izráel közössége Mózes és Áron ellen a pusztában.”
2MÓZ 16,2-3
„Mert azt mondták Izráel fiai:
Bárcsak meghaltunk volna az Úr kezétől Egyiptomban,
amikor a húsos fazekak mellett ültünk, és jóllakásig ehettünk kenyeret!
Azért hoztatok ki bennünket a pusztába,
hogy ezt az egész gyülekezetet éhhalálra juttassátok?”
Az út hosszú. Kihívásokkal teli.
És a fáradtság láthatóan eluralkodik az embereken. Ingerlékenyebbek.
És nem érted: „Mi ez a hálátlanság? Nem látták, mi történt?”
Ezt kérdezgeted, miközben kilépsz a klimatizált helyiségből.
Sanyarú életük volt, és megszabadították őket.
Teljesen összetörtek,
és az lenne a furcsa, ha nem panaszkodnának.
„Reggelre harmat borította a földet a tábor körül.”
2MÓZ 16,13-14.4
„Amikor fölszikkadt a harmat,
apró szemcsék borították a pusztát: mintha dara lett volna a földön.
Így szólt az úr: Majd én hullatok nektek kenyeret az égből.”
Az izraeliták panaszkodtak, hogy éhesek,
és Isten csodát tesz, mannát küld nekik a mennyből.
A tudósok szerint van egy levéltetűfaj,
ami a tamariszkuszokból táplálkozik, mely a Sínai-félszigeten is honos,
és egy olyan gyantás anyagot választ ki,
ami édes ízű és fehér színű.
A növényeken van. Ha összeszedjük és kiszárítjuk, kenyeret süthetünk belőle.
Isten szólt hozzánk.
A Sínai-félszigeten, a pusztai vándorlás során
Isten anyai oldalát láthatjuk,
mert a nők voltak azok, akik a mezőgazdasági terményeket
ehetővé változtatták.
Látod, bátyám? Ez egy jel.
Volt a harcos Isten,
aki jeleket küld, csodákat tesz, és megküzd a fáraó hadseregével.
Most pedig, ha jelképesen is, de itt az anyáskodó, gondoskodó Isten.
Állj! Hagyd abba!
Elég ebből! Ez így nem helyes!
- Hagyj békén! - Állj le!
Önző vagy!
Vissza!
Hagyd abba!
Hogy merészelitek?
Dávid és Amrám harácsoltak. Így most nem maradt elég.
Cseréljetek el!
Ez csak két napra elég.
Így háláljátok meg Isten bőkezű áldását?
Dobjátok ki őket! Gondoskodjanak magukról!
Ne! Állj!
Csináljátok!
A harag egyszer már tönkretett téged.
Isten könyörületes.
Mi is legyünk azok!
Igaza van.
Isten mit várna tőlünk?
Hogy kérdezhetsz ilyet,
amikor ez a szívem minden vágya?
Akkor az agyad is ezen járjon!
Ha újat akarunk tanulni, nullázzuk le a régi berögződéseket!
Nekem a puszta nem a ragadozó állatok élőhelye.
Hanem a semmi helye.
Az ürességé. Ahol semmi nincs.
Vannak ellenségek? Veszélyek? Igen, lesznek majd. De nem ez a lényeg.
Olyan értékeket akarok tanítani nektek, amik Egyiptomban nem lehetségesek.
Ott túl sok minden történt. Izraelben sem. Ott túl sok a munka.
Nekem erről szól a pusztaság.
Izráel gyermekei!
Öt napon át minden reggel élelmet szedünk.
Annyit, amennyit aznap megeszünk.
És a hatodik napon…
akkor annyit szedünk, hogy a hetediken pihenhessünk.
Isten a képére teremtett minket.
És a hetedik napon megpihenünk, igaz?
- Igen. - Igen.
Szent nap lesz.
Azon a napon…
felidézzük, mi mindennel tartozunk neki.
Legyen ez törvény!
A sabbát egy nagyon érdekes szokás,
ha az ókori izraelitákat és a bibliai világot nézzük.
Tudomásunk szerint semmi hasonló nincs az ókori Izrael környékén élő kultúráknál.
Úgyhogy mondhatjuk rá, hogy ez egy izraelita találmány.
A sabbátra történő első utalás a Kivonulás könyve 16. fejezetében van,
a mannaszedésnél.
A hatodik napon szedjetek kétszer annyit!
És a hetedik napon pihenjetek, mint Isten!
Van egy mondásunk.
„Nem a zsidók tartották a sabbátot, hanem az tartotta meg őket.”
Akkor pontosan erre volt szükségük.
Isten Mózesen keresztül azt mondta:
„Állj! Elég volt a munkából! Tekintsétek át, hogy mitek van!
Ha figyeltek, és belátjátok, hogy semmi baj nincsen,
sikerülni fog.”
Miután túlélték az éhínséget és a fáraó haragját,
az izraeliták hamarosan új ellenséggel néznek szembe úton a Sínai-hegy felé.
Nem vagyunk egyedül.
Sivatagi népek.
Ez az ő földjük.
Az ókori Közel-Kelet lakói közül sokan nem az izraelitákhoz tartoztak,
és ellenségesek voltak velük.
Jó példa az amálékiak népe.
Gyía!
Mózes!
Banditák!
Az éj leple alatt támadtak.
Elkergettük őket, de túl sokan voltak. Nőket és gyermekeket ragadtak el.
Erősítés kell.
Amálékiak. Rabszolga-kereskedők.
Itt letáborozunk. Add ki a parancsot!
Szerezzük vissza a mieinket!
AZ AMÁLÉKIAK TÁBORA
Igyekezzünk! Mindenki a helyére!
Az izraeliták, amikor kivonultak, kardokat, pajzsokat és íjakat is vittek,
vagy hogyan tudtak hadakozni az amálékiakkal?
Egy nagyon ősi zsidó midrás szerint
lényegében azt történt, hogy kifosztották
a Vörös-tengernél meghalt egyiptomiakat, akiknek a holttestét partra mosta a víz,
és ellopták a dolgaikat.
Ami kiváló válasz, de a Biblia nem ezt írja.
A Biblia erről hallgat, és az ember nem érti, hogyan történt.
Uram!
Vezesd győzelemre gyermekeidet!
Isten azt mondja: „Kihoztalak titeket Egyiptomból
egy kinyújtott kar és egy erős kéz segítségével.”
És Mózes karjai pontosan ezt teszik.
Mózes jelképként szolgál.
Csatornaként.
Józsué!
Itt vagyunk.
Megvannak!
És amíg a mennyre vetik a szemüket,
addig sikeresek a csatában.
Szaporán! Ne maradjatok le!
De ha nem teszik, veszíteni fognak.
Siessetek!
Mózes kimerül.
De a karjai szilárdan állnak.
Az izraeliták győztesen kerülnek ki a csatából.
- Mi történik? - Veszekednek a zsákmányon.
Elég!
Aki a következőt üti, az meghal!
Meghal!
Ne feledjétek, kik vagyunk!
Egy nemzet!
Hívők nemzete!
Félre!
Hogy vezessek ilyeneket?
Kísérd őket szerető szívvel!
És ha nem megy?
Akkor a te hibád lesz.
Gyermekként megfosztottak minket a szeretettől, emlékszel?
A szeretettel önmagában nem menekültünk volna Egyiptomból.
A pusztai vándorlás története arról szól, ahogy ez a csőcselék,
a mélységesen traumatizált, sérült és diszfunkcionális,
felszabadított rabszolgák vánszorognak.
A tanítás részben az, hogy kaphatsz Istentől látomást.
Kaphatsz tőle álmot.
De a legtöbb esetben nem úgy fog megvalósulni,
ahogyan azt szeretnéd,
hanem még annál is jobban.
Isten népe az ígéret földjére számított, és azt hitték, gyorsan odajutnak.
De nem így történt. Előbb odabent kell rendet tenni,
aztán foglalkozunk a külső dolgokkal is.
Izrael a szolgaság egyik fajtájából egy másikra vált, Jahvét szolgálják.
A Kivonulás történetének a célja nem a szabadság elnyerése…
hanem hogy menjenek a hegyhez Istent imádni.
MIDJÁN
Itt vannak a parancsolataim,
hogy eszerint cselekedjetek, és tudjátok, hogyan imádjatok.
Még vár rájuk a spirituális közdelem.
Politikai értelemben már szabadok,
de spirituálisan is azzá kell válniuk.
Beszélni akarok Istennel. Újra rá szeretnék találni.
Láttalak már ilyennek.
Isten nélkül nem vezethetem a népemet.
Nem tudok közöttük járni, és közben Istent is keresni.
Sok évvel ezelőtt
legelni vitted a birkáimat,
hogy szabadon a népemmel lehessek.
Jól szolgáltál.
Neked is vannak szolgáid.
Válaszd meg bölcsen, és használd fel őket!
Akkor nyugodt szívvel mehetsz oda Istenhez
a segítségét kérni.
Jetró ismét felbukkan.
Aztán látja, hogy Mózes végzi a dolgát,
elé járul ez a sok különböző ember, akiknek vitás ügyeik vannak,
és Mózes az egyedüli bírájuk.
Jetró látja ezt, és azt mondja neki:
„Nem folytathatod így tovább.
Teljesen ki fogsz égni.”
Majd azt mondja: „Tudom, mit kell csinálnod.”
Aztán elmondja neki, hogy szervezze meg a bíráskodást.
Jetró, az én felfogásom szerint,
tökéletes példája annak,
hogy valaki, aki nem zsidó,
fantasztikus ötletekkel
és meglátásokkal tudja segíteni a vallási szokásaikat.
És Mózes elég okos ahhoz, hogy elfogadja a bölcs tanácsot,
még ha egy másik kultúrából származik is.
Még itt van.
Az életünk története.
Vajon hogy végződik majd?
Oda kell mennem a segítségét kérni.
Úgy lesz.
Meséld el a történetet a gyermekeinknek, hogy megértsék!
Menj!
Mózes ismét megmássza a hatalmas hegyet,
hogy beszéljen Istennel.
2MÓZ 19,16.18
„Mennydörgés, villámlás és sűrű felhő támadt a hegyen.
Az egész Sínai-hegy füstbe borult, mert leszállt rá tűzben az Úr.
Füstje úgy szállt föl, mintha olvasztókemence lenne,
és az egész hegy erősen rengett.”
Hol vagy?
Idáig jöttem, hogy megkeresselek.
Szólj hozzám!
Végeztél velem?
Én nem végeztem veled!
Hallasz engem?
Nem tudom, mit tegyek.
Nem tudom, hova menjek.
Nélküled elveszett vagyok.
Sasszárnyakon hordoztalak, és idevezettelek titeket magamhoz.
Ha hallgattok szavamra, és megtartjátok szövetségemet,
akkor papok királysága és szent népem lesztek.
Ezeket az igéket kell elmondanod Izráel fiainak.
Hetek telnek el.
Az izraeliták a Sínai-hegy lábánál várják Mózes visszatérését.
Már 40 napja és 40 éjszakája ment el.
Vissza fog térni.
Ez egy teljes bizonytalanságban élő nép.
Először fordul elő, hogy nem látják a vezetőjüket.
Aki kivezette őket Egyiptomból, aki a nemzetük atyjaként szolgál,
az nincs velük.
És felnézve valami olyat tapasztalnak, ami fantasztikus és egyben rémisztő is.
Ha nem tudod, mi lesz holnap, hogy hogyan maradsz életben,
hogy mi lesz veled ezután, akkor szörnyűségekre vagy képes.
Mi ez?
Olyan isten kell, akit mások is felismernek.
Aki olyan, mint a többi isten.
Van egyiptomi aranyunk.
Indulás előtt beolvasztjuk, és készítünk egy védelmező istent.
Mózes megvédett minket.
Tényleg azt hiszed, az öcséd még életben van?
Tényleg?
Te vagy az elsőszülött bátyja.
Ideje megkövetelned, ami megillet téged.
2MÓZ 32,2.4
„És Áron azt mondta nekik: Szedjétek ki az arany fülbevalókat feleségeitek,
fiaitok és leányaitok füléből, és hozzátok ide hozzám!
Ő átvette tőlük, vésővel mintát készített,
és borjúszobrot öntött.”
Ne feledjük, az engedetlenség okozta a csapásokat Egyiptomban.
Viszont a puszta túloldalán lévők tettei,
hogy istent készítettek maguknak,
ez az engedetlenség volt az oka annak, hogy az utazás,
ami legfeljebb tíz napot igényelt volna,
negyven évig tartott.
Áron, aki Mózes testvére és Izrael főpapja,
ő készíti az aranyborjút,
mert megrémül
az izraeliták között érzékelhető zúgolódástól.
És hogy lehűtse őket, készít nekik egy istent.
Mint ismeretes, Mózes pont akkor jön le a Sínai-hegyről,
amikor áldozatot mutatnak be az aranyborjúnak.
Szívszorító.
Mózes az.
- Mózes! - Mózes!
Mózes!
Semmi értelme.
Teljesen felesleges volt.
Mózes annyira megdöbben és olyan dühössé válik,
hogy fogja a két kőtáblát, amire a Tízparancsolatot írták,
és összetöri őket.
Dühkitörések.
Ez a téma Mózes egész életén végigvonul.
Mózes dühkezelési problémáiból rengeteget tanulhatunk.
Mózes elveszti az önuralmát, féktelen haragra gerjed,
aztán rá kell jönnie, hogyan hozza helyre a dolgot.
Segítsetek!
Mik ezek?
Válaszolt.
Isten válaszolt nekem.
És átadta a legnagyobb ajándékot.
A törvényeit.
Ti pedig…
mindannyian összetörtétek a szívemet.
Én meg a táblákat.
A múlt megváltoztatásához…
bűnbocsánat szükséges.
Emlékszel?
Hagyjatok magamra!
Most!
Mit tettem, Uram?
Távozz!
Uram!
Cserben hagytalak, Uram.
Eljött az idő.
Egyszer özönvizet fakasztottam, és csak Noét kíméltem meg.
Ezúttal tüzet gerjeszthetnék, és csak téged kímélnélek meg.
Elégetnéd őket? Mindannyiukat?
De Uram,
az ígéret földjére mehettünk volna, ha nem vezettél volna ide engem.
- Mindez meg sem történt volna. - Mi értelme odamenni,
ha nem tudjátok, hogyan éljetek ott?
Igaz élet nélkül nem őrizhetitek meg a szabadságot.
Újrakezdjük.
Nem!
Bocsáss meg nekik! Bocsáss meg nekünk! Nekem!
Bocsáss meg!
Isten megint ugyanazt tervezi. „Mindenkit megölök, és újrakezdem veled.”
És Mózes lebeszéli róla.
Ez meggondolatlanság. Gondold át!
Mit szólnának az egyiptomiak? Ezért hoztál ki minket a sivatagba?
Engedd el őket!
Fellázadtak ellened.
Isten ellen.
Engedd el őket!
Halált érdemelnek.
Statuáljunk példát velük!
Nem szabad embert ölnöd.
Ez a törvény.
Milyen törvény?
Amit összetörtem. Engedd el őket!
Mondd el nekünk a törvényeket!
Hadd ismételgessük őket egymásnak,
amíg már nem lesz rá szükség.
Mert a törvények belénk vésődnek.
Ne készíts faragott bálványokat!
Ne legyen más Istened rajtam kívül!
Ne mondd ki hiába Istenednek, az Úrnak a nevét!
Ne kívánd a másét!
Ne…
A szövetség hiánya volt az, ami elidegenítette Izráel népét
a pusztaságban.
És azért maradtak ott olyan hosszú időn keresztül,
hogy szentesítsék.
Isten bármikor elvihette volna őket Kánaán földjére, de nem álltak rá készen.
Emlékezz meg a nyugalom napjáról,
és szenteld meg azt!
Tiszteld apádat és anyádat!
Ne paráználkodj!
Ne tanúskodj hamisan!
A Biblia nem használja a „parancsolat” szót.
A „tíz” szó benne van, de mint tíz dolog,
tíz d'varim, tíz probléma, tíz szabály.
Az első öt az emberek Istenhez fűződő kapcsolatával foglalkozik.
Ne legyen más istened rajtam kívül!
Ne mondd ki hiába Istenednek a nevét!
Az utolsó öt a társadalomról szól.
Az emberek egymás közötti kapcsolatáról szól,
hogy jók legyenek egymáshoz.
Ne kívánd felebarátod házát, és semmit, ami felebarátodé!
Isten szerint szervezettség kell.
„Nem azért hoztalak ki titeket, hogy semmivé váljatok. Legyetek valamik!”
És ezek a törvények egy olyan erkölcsi kódex alapjai,
melyek megreformálják majd a világot.
Anyám!
Miért szomorkodsz, Mózes?
Mert rengeteget hibáztam.
És sok teendő vár még rám.
Jó munkát végeztél.
Kivezetted őket Egyiptomból, ahogy Isten kérte tőled.
Átadtad nekik a törvényeket, amiket követniük kell.
Életet adtál nekik.
Mi többet
várhatnál önmagadtól?
El kell vezetnem őket az ígéret földjére!
Maguktól is eljutnak oda.
Nélküled.
A történet három fontos szereplője.
Mózes, Áron és Mirjam.
Ők nem jutnak el az ígéret földjére.
Jöjj!
Állítom, hogy az egész Biblia legmegrendítőbb, legtragikusabb pillanata,
hogy Mózesnek, akire Isten rábízta
ezt a nehéz és veszélyes feladatot,
hogy 40 éven át vezesse az izraelitákat a sivatagban,
és aki hűen teljesítette is ezt a feladatot,
neki nem adatik meg, hogy csatlakozzon Izráel gyermekeihez az ígéret földjén.
A szívem szakad bele.
Nézd, Mózes!
Ott van.
Az, hogy Mózestől megtagadták a belépést az ígéret földjére,
ha jelenkori példával akarnék élni,
Martin Luther Kinget juttatja eszembe.
A halála előtti éjszakán Mózest idéző gondolatokat hajtogatott.
Azt mondta: „Jártam a hegytetőn. Láttam az ígéret földjét.
Talán én nem jutok oda veletek, de tudjátok, hogy nektek sikerülni fog!”
Szinte mintha Mózes szavait közvetítette volna akkor.
És ha Mózes története jelent valamit, az az, hogy még ha el is jutsz Kánaánba,
még ha szabaddá is válsz „névlegesen”,
akkor is dolgoznod kell érte.
Nem ugyanaz szabaddá válni,
és utána szabadnak is maradni.
Az ígéret földje.
És én soha nem jutok el oda.
Nem.
De a gyermekeid igen.
Mózes!
Most már gyere be!
Gyere!
„Ott halt meg Mózes, az Úr szolgája, Móáb földjén, az Úr akarata szerint.”
5MÓZ 34,5.10-12
„Nem is támadt többé Izráelben Mózeshez hasonló próféta,
akivel szemtől szemben érintkezett volna az Úr.
Aki olyan jeleket és csodákat tett volna, mint amikre őt az Úr Egyiptomba küldte,
a fáraóval, valamennyi udvari emberével és egész országával szemben.
Mert senkitől sem látni azóta
olyan erős kézre valló, nagy és félelmetes tetteket,
mint amelyeket Mózes egész Izráel szeme láttára vitt véghez.”
A feliratot fordította: Szűcs Imre