ÎN URMĂ CU 25 DE ANI, NYPD A INTERVENIT LA CEA MAI MARE UCIDERE ÎN MASĂ
DIN ISTORIA MODERNĂ A STATELOR UNITE.
Sunt experiențe reale, evenimente reale care s-au întâmplat.
E cea mai gravă crimă la care am lucrat.
Mii de oameni au fost uciși în acest atentat.
Nu eram pregătiți.
Nu eram pregătiți nici ca oameni, darămite ca profesioniști.
Nu simțeam că dețineam controlul, așa cum se întâmpla în anchete.
Am simțit că încercam să supraviețuiesc zilei.
Atunci afli din ce aluat ești făcut.
Afli cum e să faci parte dintr-o echipă.
Afli cine e partenerul tău.
Afli cât de importantă e viața.
Jumătate din oraș știa
sau avea o rudă care murise în Trade Center.
Dar trecuse timpul.
Unii oameni n-au trăit o asemenea situație.
N-au văzut cum e, de fapt, când se întâmplă tragedia.
Și întregul oraș s-a unit.
Nu conta cine erai sau de unde erai.
Toți am fost oameni în acea zi.
După 25 de ani,
acea dată a rămas ziua care mi-a împărțit viața.
Lumea care exista pe 10 septembrie a dispărut.
A dus la 20 de ani de război.
Mi s-a schimbat lumea.
Întreaga lume s-a schimbat.
Noi ne asigurăm că poți merge acasă și dormi noaptea.
E important pentru familie să știe cine le-a ucis ruda.
Compasiunea pentru victime e cel mai important lucru.
Mereu mi-a plăcut să analizez.
Cum a fost, de fapt?
Vrei să afli adevărul.
Asta fac detectivii.
Instinctul tău e să ajuți oamenii.
În orașul New York, NYPD…
Asta e!
OMUCIDERI: NEW YORK
Era extraordinar să te uiți la turnuri de jos.
Mai ales când eram copil, făceam așa.
Și tot urca, precum o scară spre rai.
Mătușa mea JoAnn lucra în World Trade Center.
Lucra în Turnul de Nord, la nivelul 103
și la nivelul 105.
Lucra pentru Cantor Fitzgerald, o firmă de brokeraj.
A început să lucreze acolo la 18 ani.
A ajuns vicepreședinte, parteneră.
JoAnn era mătușa mea, dar îmi era mai mult ca o soră.
Mereu a avut grijă de mine să nu intru în belele.
Era cu 13 ani mai mare.
Când a început să lucreze acolo,
m-a dus la Trade Center pentru prima oară.
La cinci ani,
ești încântat de lucrurile pe care le vezi pentru prima oară.
Am urcat în lift și parcă era navă spațială.
Ajungeai sus în câteva minute, o sută și ceva de niveluri.
Te dureau urechile. Ieșeai.
Iar când te apropiai de ferestre, era…
Era cale lungă până jos.
Fiecare turn avea 110 niveluri.
Găzduia peste 50.000 de oameni în orice zi.
Clădirea avea propriul cod poștal.
Asta e ceva…
Gândiți-vă că, oriunde ai locui în Statele Unite,
fiecare zonă are un cod! Aceste două clădiri aveau propriul cod.
Le-au conceput ca să reziste la vânturi puternice, furnituri,
fulgere, avioane care le lovesc.
Era considerat oarecum indestructibil.
O bombă a ucis 5 oameni și a rănit peste alți 1.000
în explozia din World Trade Center
care a aruncat în haos Manhattanul Inferior.
În februarie 1993, a avut un loc un atac terorist.
Teroriștii străini au pus explozibili într-o dubă
și au parcat-o într-un garaj subteran.
A explodat, dar pagubele au fost minime.
Cineva lângă mine spunea: „Turnurile sunt incredibile.
Pot rezista la o asemenea explozie. Nu pot să cred.”
N-am crezut niciodată că Turnurile Gemene puteau fi o țintă
pentru teroriștii străini până în acea zi.
Atunci mi-am dat seama că erau un simbol al puterii.
Un simbol al mândriei.
Când zburai peste Oceanul Atlantic,
vedeai Turnurile Gemene.
În următorul an, au montat protecții de beton
ca să nu se mai apropie nimeni
cu un camion sau mașină cu dispozitive explozibile.
Atunci credeam că nu se va mai întâmpla.
11 SEPTEMBRIE 2001
Era o zi de marți.
Vremea era superbă.
Nu cred că era vreun nor pe cer.
Trebuia să merg la tribunal.
Eram în Unitatea Anticrimă.
Aveam proces pentru un hoț de buzunare.
Călătoream cu feribotul.
Am coborât pe malul din Manhattan.
Am început să merg spre gară.
După ce am făcut câțiva pași,
am auzit niște explozii.
Se auzea…
Am zis: „Ce naiba a mai fost și asta?”
Dar am continuat să merg.
Am ajuns la metroul spre tribunal. Trebuia să fiu acolo la ora nouă.
WORLD TRADE CENTER - SECȚIA 13
M-am trezit în căminul detectivilor din Secția 13.
Când lucrezi în poliție,
uneori nu te duci acasă.
Am pontat și țin minte că erau Știrile ABC.
Am văzut că Turnurile Gemene fuseseră lovite de un avion.
S-a auzit ca o rachetă, nu un avion.
A urmat o explozie puternică.
M-a sunat dispecerul și mi-a zis că un Cessna mic
se prăbușise în World Trade Center.
Am văzut de pe autostrada West Side
că nu fusese un Cessna mic.
Fusese ditamai avionul.
Să dea dracii!
Mi-am intrat în uniformă.
Știam că, într-un asemenea caz,
avea să fie un incident cu multe victime.
Tocmai îmi lăsasem cei doi copii la școala 116,
când am auzit la radio.
În New York are loc un dezastru major.
Fiind comandant în Manhattan,
probabil singurul care locuia în Manhattan,
știam că trebuia să mă duc.
M-am schimbat, probabil am fost printre puținii oameni
care s-au dus în costum la intervenție.
Fusesem mustrat în mai
că mă dusesem la o crimă triplă fără costum.
WORLD TRADE CENTER - SECȚIA 19
Eram la Secția 19, în divizia aparținând de Manhattan Nord.
Era ceva ieșit din comun.
Au mobilizat personalul din tot orașul New York
pentru Trade Center.
Eram ofițer de poliție la Secția 19 cu Pete Panuccio.
S-a ordonat o mobilizare de 8 la 1,
opt polițiști la un sergent.
Ne îndreptăm spre One World Trade Center.
Joanne Dowd a făcut parte din primul grup de la Secția 19
trimis cu duba.
Trebuia să ne întâlnim la Church cu Vesey.
Eram cu locotenentul. Am zis: „Să luăm o mașină!
Mergem acolo.”
Eu eram în tren.
Am coborât la clădirea primăriei, pe care o vedeți în Lege și ordine.
În timp ce mergem spre acele coloane celebre,
toată lumea a început să se uite în sus.
Mi-am îndreptat privirea spre acea zonă.
Și am văzut o gaură imensă în Turnul de Nord.
Turnurile erau uriașe.
Erau zeci de mii de oameni în clădiri zilnic.
Știu mulți oameni acolo.
Am sunat imediat la 212-938-5029.
La biroul lui JoAnn.
Am auzit numai bipuri. Nu era sunetul obișnuit de ocupat.
Părea tonul că nu era rețea.
Era nouă, trebuia să fie la muncă.
Mi-am zis: „Fir-ar!”
Trebuie să mă duc acolo.
Dintr-odată…
primul sunet care mi s-a părut că avea ecou…
L-am auzit fără ecou.
O mare explozie.
Atunci am căzut pe trotuar.
Mai era un avion.
Eram la nivelul 78 în Turnul de Sud.
Sunt aici acum doar pentru că eram
pe partea opusă a clădirii față de impact.
Am ajuns cu fața în jos pe podea. Și habar n-aveam de ce.
Mi s-a rupt filmul.
Lumea plângea și țipa.
Am scuturat-o pe femeia de lângă mine, o cunoșteam.
Am întrebat-o: „Ești bine?”
N-a răspuns, știam că nu mai era.
Zăceau morți peste tot.
A fost o scenă urâtă, haotică, și nimeni nu știa nimic.
Brigada de Omucideri, alături de ceilalți,
au fost mobilizați urgență în acea zonă.
Eu și doi parteneri ai mei am plecat
de la Secția 13 cu toate semnalele aprinse.
Am văzut că ieșea fum din Turnul de Sud.
Atunci ne-am dat seama că ceva lovise celălalt turn.
- Vai de mine! - Doamne!
Mai e unul.
Doamne!
Vai de mine!
Ne-am uitat unul la celălalt în mașină și ne-am zis:
„Ăsta nu e accident.”
Prima oară m-am gândit la soția mea.
Lucra la o companie numită Salomon Smith Barney.
Știam că era în oraș.
Mai știam că avea un grup de clienți
într-una dintre clădirile Trade Center.
Și petrecea timpul acolo des.
Iar asta mă distrugea.
Aveam un telefon vechi cu clapetă,
un StarTAC sau cum se numeau.
Țin minte că am încercat s-o sun la serviciu,
am încercat s-o sun pe mobil, dar nu se efectua apelul.
Nu se făcea legătura.
Parcă nu era semnal, nu era nimic.
Era haos în oraș.
Oamenii își abandonau mașinile în mijlocul intersecțiilor.
Lasă mașina! Hai să mergem!
Încercam să ajungem unde trebuia să fim,
la Church cu Vesey.
Am ajung la mijlocul străzii Maiden Lane,
dar nu am putut avansa.
Am lăsat duba și am ieșit.
Am început să alergăm spre World Trade Center.
Când ne-am apropiat de turnuri, ne-am uitat în sus.
Iar oamenii stăteau agățați pe grinzi.
Și ieșea fum negru.
Oamenii aruncau bilete.
„Ajutor! Sunt la cutare etaj.”
Este…
Rămâi…
E dincolo de orice închipuire.
Iar sergentul tău îți spune: „Hai, avansează!
Trebuie să ajungem acolo.
Și ne vor spune ce avem de făcut.”
Incendiul de la nivelul 78 era unul incredibil.
Se auzeau trosnete și nu știai ce se întâmpla,
dar focul se tot întețea.
Ceva din tavan a trecut pe lângă capul meu.
Mi-am zis:
„Cred că glumești! Trebuie să ies.”
Eram la nivelul 78 într-o clădire în flăcări din care nu știam cum să ies.
Instinctul tău e să-i ajuți pe cei care aleargă înspre tine.
M-am dus s-o fac,
dar sergentul meu m-a apucat de ceafă
și m-a tras înapoi.
Iar cineva sărise
și a căzut în fața mea.
Și a omorât pe cineva din fața mea.
A fost brutal.
Brutal de văzut.
N-aveam ce să facem.
Nu e imaginea, cât sunetul.
Îmi cer scuze.
Când un trup cade
de la o asemenea înălțime,
se aude ca sticla spartă.
Și e brutalizat.
Sunt detectiv criminalist în New York, am văzut moarte,
scene de crimă oribile,
violență, astfel de lucruri.
Unul dintre cele mai tulburătoare lucruri care mi-a rămas în minte
a fost faptul că sărmanii preferau să sară în gol
decât să ardă de vii.
Nu prea ai de ales.
TURNUL DE SUD ZONĂ DE IMPACT - NIVELURILE 77-85
Când eram la nivelul 78, mi-am zis
că am doi băieți care au nevoie de mine, dar nu știu cum să ies de acolo.
Era prea mult moloz și simțeai căldura.
M-am întâlnit cu două femei, au mai venit doi bărbați
și am găsit o scară goală.
Am ajuns la nivelul 75
și urcau scările doi pompieri de la brigada din New York.
Ambii aveau butelii de oxigen. Erau plini de echipament.
Le-am spus că trebuie să ajungă la 78 că e de rău.
Țin minte că ne-au spus:
„Nu vă faceți griji pentru noi, ci pentru voi!
Plecați! Ne ocupăm noi de 78.”
Mi-a deschis ochii despre cum gândesc oamenii
și cum răspund salvatorii la astfel de situații.
Haideți!
Polițiștii de la secțiile Manhattanului Inferior deja evacuau oamenii.
Secțiile Manhattanului Superior erau cu noi.
Ne-am mutat în Park Place,
cam la jumătate de stradă de World Trade Center.
Au alocat patru pe etaj pentru a ajuta la evacuare.
Coborând, am dat peste niște moloz
de care am reușit să trecem ca să ajungem la nivelul 40.
Era un polițist în lift și ne-a zis:
„Intrați, vă scot eu!”
Am ajuns la parter.
Era plin de praf și de resturi.
Era tulburător. Abia vedeai ceva în fața ta.
Am ieșit pe ușă.
Nu înțelegeam ce se întâmpla.
Cel mai bun cuvânt e „haotic”.
Din perspectiva triajului, cred că arătam ca toată lumea
și a venit o polițistă și m-a luat.
N-o cunoșteam. Nu știam nimic despre ea.
Știu doar că mă ajuta cineva.
Apoi cineva mi-a făcut poză.
Polițista m-a dus și m-a așezat pe bordură.
Apoi m-au dus la ambulanță.
Iar ea s-a întors în clădire.
Am condus spre World Trade Center.
Când am ajuns la fața locului,
era un motor de avion în mijlocul străzii.
M-am gândit să încerc să-i găsesc numărul de serie,
să identificăm avionul.
Sincer, sub acel stres,
am intrat în modul detectiv, când trebuia să intru în modul șef.
A trebuit să mă trezesc la realitate.
M-am dus la un sediu temporar
de vizavi de Turnul de Sud
ca să sun la sediul superiorilor.
Eram aproape de World Trade Center.
Stăteam și mă gândeam: „Ce mă fac?”
Academia nu ne pregătise pentru asta. Nu ne învățaseră asta.
Aveam 27 de ani.
Sau 28, una din două.
Eram încă tânăr la acea vreme.
„Ce mă fac? Cum naiba…
Cum ajung sus ca s-o scot de acolo?”
De când eram mic, JoAnn mi-a fost aproape.
Era mândră de cariera mea. A fost acolo când am absolvit Academia.
Mi-a împrumutat 3.000 de dolari pentru casă.
Mă puteam baza pe ea.
Cum naiba făceam s-o ajut?
Căutam acea îndrumare.
În cele din urmă, m-am întâlnit cu locotenentul meu.
Mergeam spre sud, eram în fața clădirii Verizon.
Am auzit un huruit.
Telefoanele mobile nu funcționau.
Vorbeam la un telefon fix.
Telefonul a început să vibreze și să se miște pe masă.
Am crezut că era metroul.
Am simțit pământul mișcându-se.
Huruitul s-a întețit.
Credeam că era o explozie, atât de tare se auzea.
Dar era ca un zgomot de rulare puternic.
Se auzea…
Am văzut că, de la nivelul 30 în jos…
Dumnezeule!
- La pământ! - Treci încolo!
La câteva străzi de Trade Center,
am văzut doar fum alb de unde era Turnul de Sud.
Dumnezeule!
Și venea direct spre mine și partenerul meu,
într-un ritm rapid.
Ne-am uitat unul la altul instinctiv și cum spunem noi,
să alergăm dându-ne coate.
Fugeam cât de repede spre siguranță, în magazinul Syms.
În acel moment, locotenentul meu a spus:
„Fugiți, naibii!”
Plecați de aici!
- Fugi! - Haide!
Toți polițiștii care erau cu mine
pentru a ajuta la evacuare
veneau spre mine ca o cireadă de tauri.
Am căzut cu fața în jos pe trotuar
și au călcat peste mine.
Nu cred că-i poți învinovăți.
Deși eram plină de nervi.
Mi-a trosnit genunchiul, mi-a trosnit spatele.
Am simțit durere instantaneu.
Am fost crucificată pe trotuar, la propriu.
Nu mă puteam mișca.
Iar doi băieți de la Secția 23,
nu le-am știut niciodată numele,
au pățit același lucru.
M-au întrebat dacă pot să umblu. Le-am zis că pot să fug. Hai!
Haideți!
Am încercat să trecem de reziduuri, dar n-am reușit.
Am cotit-o pe Broadway,
ne-am lăsat la pământ și am încercat să ne protejăm cum puteam.
Încercam să intrăm în World Trade 7,
la nord de Turnurile Gemene.
Părea cel mai sigur adăpost.
Ușile erau încuiate.
Voiam să scot arma și să trag în sticlă.
Nu voiam să fiu prins pe stradă.
Cineva a deschis ușa din interior, țipând:
„Intrați!”
Am intrat repede.
Practic, eram într-un atrium de sticlă pe două, trei niveluri.
Sticla se spărgea pe interior, în holul principal,
iar locul s-a umplut imediat de moloz și praf.
A fost cel mai înfricoșător moment din viața mea.
Și am trecut prin destule situații dificile în carieră.
Dar, dintr-odată, îți dai seama
că vei muri acolo.
Unele lucruri par să încetinească, iar altele să se accelereze.
E uimitor ce poate procesa creierul.
Nu sunt un om prea credincios.
Dar, dacă crezi că vei muri, pune-ți lucrurile în ordine rapid!
Atunci am zis: „Doamne…”
Nu mai băusem de 14 ani.
Mi-a trecut prin minte:
„Știi ceva, Doamne? Mulțumesc pentru cei 14 ani.
Ai grijă de familia mea!”
Și mi-am zis: „Asta e! Ce-o fi, o fi.”
WORLD TRADE CENTER 7 - TURNUL DE NORD
Clădirea în care eram începuse să se umple de fum, credeam eu.
Și țin minte
că în școala generală fusesem învățați că, în caz de fum,
te pui în genunchi și te târăști.
Doar că fumul e mai dens
în partea de jos și mai rarefiat în partea de sus.
Asta m-a derutat și m-a făcut să pun la îndoială tot ce învățasem
de la sora Elizabeth la școala catolică în 1968.
S-a dus! Întregul turn!
S-a dus!
Să dea dracii!
La World Trade 7,
n-am fost loviți de reziduuri majore.
Nu ești mort.
Treci la treabă. Fă-te util!
Abia se vedea ceva în clădire.
Aveam o panaramă de lanternă
și am auzit lumea țipând pe scară,
așa că m-am dus acolo.
Eram singurul în uniformă de acolo.
Un tip era…
Nu știu dacă era pompier sau paznic.
Spune: „Slavă Domnului, poliția!”
Am zis:
„Da, a sosit cavaleria, dar sunt doar eu, nu e mare lucru.”
Turnul de Sud se prăbușise.
Trebuia să ne regrupăm.
Am început să mergem spre Turnul de Nord.
I-am văzut pe pompieri.
Își turnau apă pe ochi.
Plângeau.
Erau civili care scăpaseră din clădire.
Țin minte că am prins un bărbat. L-am îmbrățișat.
Un om matur, mai în vârstă decât mine, pe la vreo 40 de ani.
Plângea și…
era în stare de șoc. Eu eram în stare de șoc.
I-am zis că va fi bine.
S-a lăsat praful.
Și am mers la locul prăbușirii, așa cum îl numim acum,
ca să urgentăm orice fel de evacuare.
Când am ajuns acolo, nu mai era acolo.
Un fragment de clădire era în intersecția dintre Church și Vesey.
Turnul de Sud, deși fusese al doilea lovit,
a fost doborât primul, fiind lovit mai jos,
compromițând rezistența clădirii.
26 FEBRUARIE 1993
După atentatul din '93 asupra World Trade Center,
am fost instruiți că un avion nu poate dărâma turnul
prin forță brută.
Acum sunt dispus să-mi schimb gândirea.
Plecați din zonă! Cade al doilea turn!
- V-au spus… - Da, va cădea.
Ne-am adunat ca să facem cordon
și să-i ținem departe de clădire
pentru că era evident că va ceda.
- Plecați, naibii! - Plecăm!
Am văzut multe cadre medicale de urgență: I-am zis unuia: „Unde te duci?”
„Ne întoarcem în clădire.” I-am zis că e nebun.
A spus: „Nu, mai sunt oameni care trebuie evacuați.”
M-am simțit ca un laș
că urma să plec.
Am zis: „Fie ce-o fi!
Nu las un pompier să mă facă de râs, rămân.”
Mișcați-vă! Haideți!
Turnul de Nord avea antena deasupra și începuse să se încline.
Am îneput să auzim zgomote.
Eu am auzit.
Scârțâia.
Eram la două străzi distanță.
S-a auzit huruitul.
Atunci am văzut cum a început să cadă turnul.
Se prăbușește turnul!
Îndepărtați-vă!
Când clădirea se prăbușea, țin minte că mi-am văzut băieții…
încurajându-mă
să fug cât de tare pot.
Și să mă las jos.
Veniți încoace!
Și m-am ascuns într-o rigolă.
Toate cele 100 de kilograme ale mele
au fost îndesate pe marginea trotuarului ca să supraviețuiesc.
Pregătirea militară m-a învățat să pun picioarele spre explozie.
Erau niște vânturi ca de uragan.
În dreapta mea era o camionetă răsturnată.
Apoi s-a lăsat întuneric.
Nu vedeam nimic.
Și era o liniște mormântală.
M-am întrebat dacă murisem.
Nu simțeam nicio durere.
Apoi, dintr-odată, n-am mai putut respira.
Și a trebuit să-mi bag mâinile în gură
și să scot bucăți de beton.
Tușeam și stăteam în genunchi.
M-a înșfăcat o femeie.
M-a dus la hidrant ca să-mi curăț ochii.
Mi-a dat niște apă.
Încă îi văd chipul.
E unul dintre cele mai plăcute momente de atunci.
Cineva care m-a ajutat la nevoie.
Speram că JoAnn scăpase.
Speram că oamenii cu care lucra scăpaseră.
Speram ca majoritatea să fi scăpat.
Când ești în stare de șoc,
nu înțelegi complet amploarea lucrurilor la care ești martor.
CONFECȚII SYMS
Eram în magazinul Syms.
Cei care se duseseră acolo la cumpărături aveau expresii panicate.
„Trebuie să-i scoatem de aici.”
Nu știu ce era în fumul acela, dar mă ardeau ochii.
Am luat batiste pentru sacouri de pe raft, le-am udat și le-am împărțit.
Le-am spus tuturor celor de acolo
să-și acopere fețele cu batistele
și să încerce să nu inspire orice ar fi fost chestia aia.
I-am pus pe toți să meargă în șir spre sud, spre apă.
Haideți, avansați!
Erau pregătite feriboturi, oameni cu bărci private.
Îi scoteau pe oameni din Manhattan.
Eu și partenerii mei n-aveam de gând să plecăm.
Ne-am zis: „Ce facem acum?”
M-am gândit iar la soția mea și dacă era în siguranță.
Am decis să încerc iar s-o sun,
dar tot n-am avut noroc.
N-am putut vorbi cu nimeni, nu aveam semnal.
Nu puteam telefona.
Nu erau comunicații.
Turnul avea antena cu care se făceau majoritatea transmisiilor,
telefoanele, televiziunea, radioul.
Nu aveam comunicații cu alte agenții.
Aveam comunicații directe cu secția de poliție.
Auzeam transmisiuni de la celălalt.
Postul de comandă e la nord de str. Vesey.
Recepționat.
Dar nimic altceva.
Și era extrem de liniște.
Nu se auzeau decât alarmele pompierilor,
declanșate de buteliile de oxigen pe care le purtau în spate.
Și era foarte liniște, dar și asurzitor,
în canionul din acea zonă din Manhattan.
Unul dintre lucrurile trăite în acea zi,
când privesc în urmă, a fost singurătatea.
Să fiu despărțit de cei cu care lucrez.
E nasol pentru un polițist.
Într-o scenă catastrofală,
a devenit
un sentiment copleșitor pentru că erai deconectat.
Mi-am zis: „Să văd dacă găsesc oamenii cu care trebuie să fiu.”
Am trecut pe lângă un bar.
Și era ciudat.
Mi-a răsărit un gând în minte.
Nu ți-ar reproșa nimeni dacă te-ai duce la bar,
ai lua o sticlă de Johnnie Walker și ți-ai turna un pahar.
Având boala alcoolismului,
îți vine în minte:
„Nu ți-ar face rău o guriță.”
Asta îmi trecea prin mintea mea nebună.
Și mi-am zis:
„Nu azi. Am treabă.”
Și…
N-am băut nici până azi. M-am lăsat de 38 de ani.
Eram chestor responsabil de detectivii din Bronx.
Ne-am grăbit spre oraș.
Am ajuns la Trinity cu Liberty
când s-a prăbușit Turnul de Nord.
La intersecția aceea, am văzut un Burger King pe colț.
Am profitat de ocazie
ca să fac un sediu temporar acolo.
Am început să împart sarcinile
și ne-am mutat toată ziua.
Veneau polițiști din Brooklyn, din Manhattanul Superior.
A fost singura dată din carieră când n-am vrut să merg la muncă.
Voiam să rămân acasă pentru familie.
Asta era prioritatea mea, dar a trebuit să las asta deoparte
și să mă duc de urgență din Queens în Manhattan.
Veneam din Bronx.
Mașina mea nu mergea atunci
și era o nebunie pentru că totul era închis.
Trenurile erau oprite.
Toți mergeau pe jos dinspre Manhattan.
Am încercat să fac autostopul, dar n-am găsit mașină.
Am luat un autobuz și era plin ochi.
Țin minte că am coborât la strada 21 și am mers pe jos spre secție.
Mulți cunoscuți lipseau.
Nimeni nu știa de nimeni.
Poliția a început să se ocupe de persoanele dispărute.
Civili, salvatori…
Mulți dintre noi am ajuns pe o listă de dispăruți.
Eliberați linia puțin! Am o femeie la pământ.
Polițistă la pământ.
Ascultam să auzim oamenii blocați în clădire.
Dnă polițistă, unde sunteți? Care a fost ultima dvs. locație?
M-am târât înăuntru, încercând să ajung la oricine,
până când brațele îmi erau arse, pantofii îmi erau arși.
Existau îngrijorări:
„Cum gestionăm numărul de persoane dispărute?
Cum verificăm dacă sunt dispărute?
De unde știm că sunt în clădire?”
SECȚIA 13
Am plecat de la Secția 13
și am mers spre sud, în zona World Trade Center.
M-am dus să-l caut pe vecinul meu, Bill McGinn,
să văd dacă e bine.
Înainte să plec de acasă atunci,
soția lui Bill mi-a bătut la ușă.
A spus că Bill era pe tură.
L-a sunat, dar n-a răspuns.
I-am spus că voi încerca să-l găsesc.
Ne-am uitat în jur.
I-am întrebat pe toți: „L-ați văzut pe Bill McGinn?
Lucrează la stația de pompieri de la Greenwich.
Ați văzut acea brigadă?”
Am întrebat un pompier și mi-a spus:
„Brigada aceea nu mai e.”
M-am simțit atât de rău.
Fiica lui, Cordelia, avea șase anișori
și venise la mine acasă în acea dimineață.
Se juca cu fiul meu și mi-a zis:
„Mi-a căzut dintele!” Îi căzuse primul dinte.
„Abia aștept să vină tati acasă și să-i arăt!”
Știind că voia să-i arate
și că cel mai probabil nu avea să se ducă acasă,
m-am întristat foarte tare.
Am ajuns pe FDR Drive de lângă Podul Manhattan.
Țin minte că cineva țipa: „Înapoi!
E o dubă pe pod! Vor să dărâme podul!”
Toți erau cuprinși de panică,
eu, partenerii mei și toți civilii.
Mi-am zis în sinea mea: „De ce naiba fugim?”
S-au dus geniștii și nu erau explozibili, n-avea nimic duba.
Fusese abandonată.
Dar, inițial, avea noimă.
Mă tot gândeam: „Ce urmează?”
Eram panicați.
Tot circulau zvonuri.
Se spunea că opt avioane lipseau
și nu li s-a dat de urmă.
Zvonuri, dar unele nu erau doar zvonuri.
Am aflat că Pentagonul fusese atacat.
Am aflat despre accidentul aviatic din Shanksville, Pennsylvania.
Cu toate acele atacuri din mai multe locuri,
nu știam ce aveau de gând teroriștii.
Nu știam dacă urmau să atace Empire State Building.
Nu știam dacă vor ataca metrourile.
Știam că se va întâmpla atunci și că aveau loc în mai multe locuri.
În timp ce continuam să ajut oamenii,
tot nu vorbisem cu soția mea.
Am încercat iar s-o sun.
Am reușit să dau de persoana care avea grijă de copii.
Am întrebat-o dacă are vești despre soția mea
și mi-a zis: „E pe drum. E în New Jersey.”
Era teafără, așa că…
asta mi-a permis să mă concentrez mai mult,
să-i ajut pe cei care fuseseră blocați în acele turnuri.
În acel moment, eram în stare de șoc.
Eram deshidratată și umblam pe acolo singură.
M-am dus până la clădirea Woolworth
și am dat peste Pete Panuccio,
sergentul meu de la secția 19, cu care lucrasem în tura de noapte
și mi-am zis: „Un cunoscut!”
Iar el mi-a zis: „Dumnezeule, Joanne, pe unde ai umblat?”
A fost o mare ușurare să mă regăsesc cu un polițist de la secția 19.
Era în viață.
Fusesem la o stradă sau două distanță în tot acel timp.
Atât de haotic era locul faptei.
Mi-a zis: „Arăți ca naiba.”
I-am spus: „Nici tu nu ești mai breaz.”
Joanne șchiopăta rău.
Când i-am văzut genunchiul…
Probabil că eu aș fi fost pe jos, urlând de durere,
iar ea a spus:
„E în regulă. Să facem ce avem de făcut! Mă duc la spital cu restul.”
A venit un șef și a zis:
„Ne trebuie oameni pe strada care duce la World Trade 7.”
Era în flăcări.
A scos un geamăt de moarte.
Am fugit.
Era un nor uriaș de praf
care s-a întins pe toată strada Broadway.
Și îți spuneai: „Când se termină?”
Când am ajuns acasă,
nu-mi venea să cred.
Fiica mea m-a îmbrățișat strâns
și mi-a spus: „Știam că erai teafără.
Știam că erai teafără.”
Am stat în cadă,
iar copilul meu de zece ani m-a spălat.
Mi-a zis: „Sunt aici.
Ce norocoasă sunt că ai venit acasă!”
Eu și soția mea am fost foarte emoționați și ne pupam fiica.
A dormit cu noi în acea noapte.
Un sentiment de aproape groază
de care am scăpat
în acel moment când m-am trezit acasă,
în pat, cu familia.
A fost o mare ușurare.
Am dormit doar o oră, poate.
Am făcut un duș, am luat haine curate și m-am întors la muncă.
Ne-au chemat înapoi la 4:00.
12 SEPTEMBRIE 2001
Când secția s-a organizat, toți au primit ordine specifice.
Fiecare detectiv a fost folosit cumva
în legătură cu World Trade Center.
Eu lucram la Grămadă.
GRĂMADA: LOCUL PRĂBUȘURII WORLD TRADE CENTER
După câteva zile, ofițerul superior ne-a spus:
„Cei de la Omucideri, duceți-vă la birou și schimbați-vă
în haine civile!
Veți ancheta jefuitori.”
Am dat din cap că nu.
Am spus nu.
Plângeam. Eram isteric.
Am zis: „Trebuie să mă întorc acolo.
Da? Nu mă duc să caut jefuitori. Nu-mi pasă.
Intru înapoi. O caut pe JoAnn. Intru înapoi.”
Apoi ofițerul meu superior mi-a zis:
„Întoarce-te la Grămadă!
Du-te acolo cât ai nevoie, oricâte zile ar fi!
Ține legătura! Anunță-ne că ești bine!”
ZONĂ DE SALVARE ACCESUL INTERZIS
Când au întocmit lista cu cei dispăruți,
am aflat că 2.976 de civili,
37 de ofițeri ai Autorității Portuare,
343 de pompieri din New York
și 23 de ofițeri de poliție din NYPD
au murit în turnuri și în jurul lor.
Din păcate, îi cunoșteam pe unii dintre ei,
una fiind Moira Smith.
Tocmai o văzusem la birou la Secția 13 în acea dimineață.
M-a afectat pentru că era o fată din cartierul meu.
Iar Moira a fost singura femeie polițistă care a pierit înăuntru.
OFIȚER DE POLIȚIE MOIRA SMITH
A fost ofițer de poliție la secția mea.
Am rămas șocată, o cunoșteam, și avea o fetiță.
Uneori, o vedeam pe fiica ei la vestiare,
în căminul femeilor.
Era simpatică, cu obrăjori roșii.
A fost foarte greu.
Am văzut o fotografie în ziar cu Moira salvând un supraviețuitor,
scoțându-l din clădire.
N-am văzut intervalul în care am fost internat
și când am ajuns jos,
dar cred că s-a întâmplat în timpul prăbușirii,
așa că nu cred că mai aveam mult timp până să nu mai exist.
Nu știu câți oameni a scos ofițerul Smith
din Trade Center înainte să mă ajute pe mine.
A fost extrem de dedicată meseriei de polițist.
S-a întors în pericol și a încercat să salveze mai mulți oameni.
Pe măsură ce trecea timpul, familia mea
și-a dat seama că JoAnn nu se mai întorcea acasă.
Ne pierdusem speranța.
Am început să vedem realitatea.
Așa că au făcut pregătirile la pompe funebre.
În ziua pregătirilor, ajunsesem acasă de la serviciu.
A sunat telefonul:
„Brian, unchiul Mike e la telefon.”
Și am simțit în vocea lui. E un individ voinic, robust.
Era gâtuit.
A zis: „Da.
Te-a sunat cineva?”
„Nu, de ce?”
Mi-a zis: „Au găsit-o pe JoAnn.”
„Fir-ar!”
Fusese găsită.
Și…
Doare chiar și astăzi.
Măcar
am știut.
Am știut sigur.
Din păcate, mulți nu și i-au găsit pe ai lor.
Poate că n-o vor face niciodată.
Noi am avut norocul, dacă se poate spune așa,
să obținem confirmarea în primele săptămâni.
Aici am nevoie de o coadă pentru găleată. Pasați-o!
Ultima salvare a avut loc la 27 de ore după prăbușire.
După aceea, nimeni.
Iar misiunea de salvare s-a transformat rapid într-una de recuperare.
La cabinetul legistului, am continuat procesul de identificare,
etichetare, am făcut tot posibilul
ca să-i ducem pe oamenii aceia la familii.
Centrul funerar era trist.
Țin minte că o familie îmi punea tot soiul de întrebări
cât făceam actele și luam periuța de dinți sau peria de păr
ca s-o procesez pentru prelevarea de probe ADN.
A fost sfâșietor
să le văd frica și tristețea pe chipuri.
În acea dimineață au fost uciși 2.976 de civili.
După 25 de ani, 60% au fost identificați.
Dar 40% dintre familii n-au avut ce îngropa.
Iar fără răspunsuri înnebunești.
Atacul din 11 septembrie m-a ajutat să mă obișnuiesc cu mirosul morții.
Am văzut atâta moarte la morgă!
La început, nici nu suportam. Îmi venea să vomit.
Dar după o vreme, mirosul nu m-a mai deranjat.
Am avut 11 sau 12 camioane frigorifice aliniate pe un teren gol.
A venit un grup de femei cu flori,
coroane mari puse în fața camioanelor pentru a-i onora pe cei dinăuntru.
Am acoperit toată zona cu un cort alb uriaș,
și a devenit Memorial Park.
Oamenii au scris pe zid.
Au pus fotografii.
Și o astfel de fotografie…
Un copil mâzgălise ceva,
iar deasupra scria „mami”.
Asta ne-a reamintit pe cine căutam.
DISPĂRUTĂ
L-AȚI VĂZUT PE TATI?
După câteva luni, l-au găsit pe vecinul Bill McGinn.
Soția lui mi-a spus: „L-au recuperat aseară.”
Fusesem la morgă în acea zi. Țin minte că aduseseră doi pompieri.
N-am știut că era unul dintre ei.
Am aflat după aceea.
Mereu observasem că, atunci când ploua,
își lăsa încălțămintea afară.
Vedeai pantofii lui Bill, ai Cordeliei și ai lui Liam.
Ai copiilor erau mereu afară.
Apoi, într-o zi, după atac, am mers acasă și ploua.
Am văzut pantofii lui Liam, ai Cordeliei, dar ai lui Bill nu mai erau.
Atunci am înțeles.
Spuneam: „Nu pot să cred că nu mai e.”
De fiecare dată când se găsea un salvator, se oprea totul.
Se punea un steag american deasupra
și ne ridicam toți și salutam,
când acea persoană era îndepărtată de la locul prăbușirii.
A fost…
Îți dădeau lacrimile.
Efortul de recuperare după atac a durat cam nouă luni.
A durat până în mai 2002, cred.
Am avut o perioadă grea.
Eram la lucru și nu-mi puteam îndeplini sarcinile.
Plângeam…
și stăteam în poziție fetală.
Încercam să-mi amintesc ce făcusem și diferite lucruri…
Atunci m-am speriat cu adevărat.
Cred că atunci m-am gândit la cele întâmplate.
Nu știu.
Crimele au continuat, nu?
Lumea continua să moară în afara World Trade Center.
A trebuit să păstrăm personal de investigații pe străzi.
A adus un soi de normalitate în rutina zilnică, dar…
n-am fost scutiți de la recuperare.
Cineva din echipa noastră
a fost alocat la cabinetul legistului,
iar doi dintre noi participam la efortul de recuperare
de la groapa de gunoi din Staten Island.
Fresh Kills era o groapă de gunoi închisă din Staten Island
și duceau molozul acolo.
Deci era responsabilitatea detectivilor
să caute prin moloz și să recupereze membre
sau obiecte care aparținuseră oamenilor.
La început, ne-au dat o greblă: „Ia și caută!
Dacă găsești vreun buletin sau ceva ce pare os,
pune-l în găleată!”
M-am oferit să lucrez acolo
și a fost foarte satisfăcător
pentru că speram să ofer informații
unor rude, de-a lungul timpului.
După o vreme, s-au deșteptat.
Au început să dea costume de protecție,
bocanci, mănuși și măști ca să cauți prin moloz.
Din păcate, cred că așa am făcut cancer.
Am dezvoltat cancer de prostată.
Sunt foarte norocos. L-au diagnosticat devreme.
Majoritatea celor care au lucrat acolo
au căpătat câte o boală legată de atacul din 11 septembrie.
În 2021, am primit un mesaj pe telefon că am cancer.
Era un cancer urologic rar, un caz la patru milioane de bărbați.
Mi-am plâns de milă vreo zece minute,
apoi am trecut de la sentimentul de victimizare
la: „Sunt pregătit! Să-i dăm bătaie!
S-o facem! Scoate asta din mine!”
Iar asta a fost tot.
Am căpătat cancer de piele pe față.
Când am aflat, m-am speriat.
Până acum, mai mulți oameni au murit din cauza bolilor legate de atac
decât în ziua atacului,
ceea ce este extrem de alarmant.
Cred că, inițial, teroriștii au vrut să distrugă acele turnuri
din cauza a ceea ce simbolizau.
Și cred că au obținut mai mult decât sperau
pentru că tragedia continuă.
Au trecut deja 25 de ani.
Am îngropat cel puțin 50 de prieteni.
Prieteni! Nici măcar…
necunoscuți.
Sunt mai mulți de atât.
- Doamne! Iată-i pe toți! - Ce se petrece aici?
- Ce mă bucur! - Arăți grozav.
Mersi! Și tu!
- Ce mai faci? - Roger!
Fiecare dintre noi
ar trebui să vorbească.
Eu și Pete vorbim. În fiecare an vorbim despre asta.
Bună, scumpo!
Retrăim durerea.
- Ce mai faci? - Sunt bine.
Mă bucur să te văd. Arăți foarte bine.
Și a ajutat.
A ajutat până s-a epuizat.
Și a trebuit să caut consiliere.
- Manhattan! - Arată…
Da.
- Cum te simți aici, sus? - Bine.
- Da. - Da, știu.
- E puțin ciudat. - Da.
Dar noua clădire e frumoasă.
E prima oară când sunt în clădirea nouă.
Serios?
MacLeod, țărănoiul!
- Lasă-mi fratele! - De ce?
- Calmează-te, campionule! - Da, frate!
Mă trezeam din niște coșmaruri îngrozitoare.
Asta e partea cea mai rea.
Mergi la culcare și te simți îngropat de viu.
Nu cred că există vreun polițist care să nu simtă asta.
Era să am o cădere nervoasă.
Atunci Fundația 9/11 a intervenit și mi-a oferit susținere:
„Te vom ajuta.”
Se vede că ești puțin supărat.
- Afectat? Sunt. - Da, afectat. E OK.
Mi-a fost teamă să vin.
Acum sunt o mare susținătoare a controalelor sănătății mintale.
Fă-o! Avem asigurare. Fă-o!
Nu strică să vorbești.
Nu-mi place
să fiu aici, la fața locului.
Nu-mi place aici. Îmi place că sunt aici cu voi toți.
Mă simt protejată pentru că voi înțelegeți.
Știm lucruri pe care nimeni altcineva nu le va ști vreodată
și probabil nici n-ar trebui.
Eu n-am trecut peste asta.
Fiica mea n-avea nici doi ani.
Voia doar să știe unde era tatăl ei când veneam la muncă
pentru a scăpa de amintirile alea,
ca să nu trebuiască să retrăiesc asta în fiecare zi a vieții mele.
Viața mea n-a mai fost la fel,
cum n-a mai fost nici a altora.
N-am avut cum
să-mi dau seama prin ce treceam pentru că nu vedeam.
Nu înțelegeam.
A fost un atac oribil asupra națiunii. E locul unei crime.
A fost cimitir multe luni după aceea.
Am mintea tulbure
și văd imagini cu Pete și Joanne din acea zi.
Văd imagini cu Roger în parcarea de la Pathmark,
cum îți turna apă pe cap.
Revine totul
și mi-e foarte greu să mă gândesc la asta.
Eu mă descarc sub duș.
Am intrat sub duș
și am plâns.
Am plâns și am tot plâns…
N-am spus nimănui asta.
Așa m-am descărcat.
Da.
Când m-am pensionat, atunci am fost afectată mai tare:
„Cine sunt? Nu mai contez pentru lume.”
- Te schimbă. - Da.
De aceea m-am lăsat de băut. La pensie…
Cum îi făceam față? Mergeam la bar.
Așa îi făceam față, vorbeam între noi.
Acum avem oameni care suferă
de PTSD și din cauza atacului,
așa cum n-au mai pățit-o în carieră.
Voi de la Omucideri vedeți atâtea cadavre,
copii morți, toate lucrurile alea nasoale și toți îl aveți.
Trebuie să tratați asta
pentru că se va agrava și vă va schimba.
Slavă Domnului pentru această întâlnire!
Atâția ani, credeam că eram singurul care înnebunea.
Și nu era așa. Acum știu asta.
Să vin aici… Îmi pare rău, am…
Nu plâng! Tu plângi!
Nu la cameră, te iau la mișto mai târziu.
- OK. - Te iubesc.
Trebuie să-ți cureți mintea ca noi.
N-o poți ține înăuntru.
Mă bucur să-i văd chipul lui Brian.
E un alt om față de când am venit.
- Ținem o terapie de grup. - Așa e.
- Uitați-vă! - E o zonă de confort.
Exact!
Ne simțim în largul nostru între noi.
Am înghițit același praf.
Da.
Sănătatea mintală e la fel de importantă ca cea fizică.
Și acum înțeleg asta.
Dar mi-a luat 19 ani ca să discut cu terapeuții despre asta.
A trebuit s-o fac.
Pentru că nu sunt un supererou.
E și remușcarea supraviețuitorului. Șefu', erai în Burger King.
Tommy, erai acolo. El era acolo. Toți erau.
Îți cam spui: „Eu de ce nu am pățit-o?”
Te gândești la asta.
Am avut 23 de polițiști din NYPD,
37 de ofițeri ai Autorității Portuare
și 343 de pompieri uciși.
Domnul ne-a dat amintiri cu un motiv.
Să ne aducem aminte de ei.
Să ne amintim cele întâmplate. Să nu uităm.
Unde se aflau odinioară Turnurile Gemene
acum avem Turnul Libertății.
Nici eu nu l-am mai văzut de la nivelul ăsta.
E maiestuos.
Și mă bucur că le-am făcut-o.
- Mă bucură asta. - Da.
Suntem în viață.
Toți supraviețuim, într-o formă sau alta.
Și apreciez că au ridicat monumentul pentru amintirea
salvatorilor, a civililor
și a tuturor cetățenilor din alte țări care au fost uciși.
E un simbol al puterii și al rezilienței,
că am fost doborâți, dar ne-am ridicat.
Ca țară, nu doar ca oraș.
Monumentul e absolut extraordinar.
Amprenta clădirilor, gravura numelor, cascada.
- Ce zi frumoasă, nu? - Chiar este.
Nu ca atunci!
- Serios? - Jimmy Riches e aici.
A fost polițist înainte să fie pompier. John Chipura.
Mulți erau din Staten Island, nu?
Doamne! Timmy McSweeney. Și Moira.
Terorismul nu e doar un atac.
E o stare constantă, viețile oamenilor sunt distruse prin frică,
prin boală, prin paralizare mintală.
În fața răului, există iubire
și oameni cărora le pasă cu adevărat.
Prin acea tragedie, țara,
mai ales în New York, s-a unit.
Asta îmi arată de ce suntem capabili.
Subtitrarea: Ramona Coman