FOR 25 ÅR SIDEN RYKKET NYPD UT TIL DET DØDELIGSTE MASSEDRAPET
I DE FORENTE STATERS HISTORIE.
Dette er ekte opplevelser, faktiske, detaljerte hendelser som skjedde.
Dette er den største drapssaken vi har hatt.
Tusenvis av mennesker ble drept i dette angrepet.
Vi var ikke forberedt.
Vi var ikke forberedt som mennesker, jeg snakker ikke engang om yrker.
Jeg følte ikke jeg hadde kontroll, som i etterforskning.
Jeg følte bare at jeg prøvde å overleve dagen.
Du finner ut hva du er laget av. Du lærer å være en lagspiller.
Du finner ut hvem partneren din er. Du finner ut hvor viktig livet er.
Tror halve byen kjente noen
eller hadde en slektning som døde i Trade Center.
Men tiden har gått.
Ikke alle nå for tiden har opplevd noe sånt.
De har ikke sett hvordan det er når tragedien virkelig inntreffer.
Og hele byen samlet seg.
Bakgrunnen og nasjonaliteten din spilte ingen rolle.
Vi var alle mennesker den dagen.
Tjuefem år senere
vil det alltid være datoen som splitter livet mitt.
Den verdenen som eksisterte 10. september, er borte.
Det førte til 20 år med krigføring.
Hele min verden ble forandret. Hele verden ble forandret.
Vår jobb er å sørge for at du kan dra hjem og sove om natten.
Det er viktig for familier å vite hvem som drepte slektningen.
Medfølelse for ofrene, det er det viktigste.
Jeg har alltid likt å se bak fasaden.
Hva skjedde egentlig?
Du vil finne sannheten. Det er det etterforskere gjør.
Instinktet ditt er å hjelpe folk.
I New York City er NYPD…
Det er det store.
DRAPSSAKER
Det var utrolig å se på tårnene nedenfra.
Spesielt som barn gjorde du sånn.
Og det bare fortsetter, som en trapp til himmelen.
Min tante JoAnn jobbet i World Trade Center.
Hun jobbet i nordtårnet, 103. etasje, og 105. etasje også.
Hun jobbet for Cantor Fitzgerald, et meglerfirma.
Hun begynte å jobbe der da hun var 18.
Hun endte opp med å bli viseadministrerende direktør, partner.
JoAnn var tanten min, men hun var mer som søsteren min.
Tok vare på meg, sørget for at jeg ikke havnet i trøbbel.
Hun var bare 13 år eldre enn meg. Da hun begynte å jobbe der,
tok hun meg med til Trade Center for første gang.
Som femåring blir du begeistret for ting du aldri har sett før.
Jeg går inn i heisen, og den var som et romskip.
Du er der oppe på et par minutter. Over 100 etasjer.
Ørene popper. Du går ut.
Og når du sto nær vinduene, var det faktisk ganske…
Det var langt ned.
Hundre og ti etasjer i hvert tårn.
Det kunne være opp mot 50 000 mennesker der på en dag.
Bygningene hadde eget postnummer.
Det er noe som…
Hvor enn du bor i USA, er det et område med postnummer.
Disse to bygningene hadde sitt eget.
De hadde designet det for å motstå sterk vind, storm,
lynnedslag, at fly treffer det.
Det ble oppfattet som ganske uforgjengelig.
En bombe drepte fem og skadet mer enn 1 000 andre
i eksplosjonen som rystet World Trade Center
og skapte kaos på Lower Manhattan.
I februar 1993 var det et terrorangrep.
Internasjonale terrorister la sprengstoff i en varebil
og parkerte den i en underjordisk garasje.
Den eksploderte, men skaden var minimal.
Noen nær meg sa: "Disse tårnene er fantastiske.
De tåler en enorm eksplosjon. Jeg kan ikke tro det."
Jeg tenkte aldri at tvillingtårnene var et mål
for internasjonale terrorister før den dagen.
Og så innså jeg at de var et symbol på styrke.
De var et symbol på stolthet.
Noe du… Når du fløy over Atlanterhavet, kunne du se tvillingtårnene.
Året etter setter de opp sementblokker
så ingen kunne komme nær
med en lastebil eller bil fylt med sprengstoff.
Da følte du det ikke ville skje igjen.
11. SEPTEMBER 2001
Det var en tirsdag.
Nydelig vær.
Jeg husker ikke en sky på himmelen.
Og jeg måtte i retten. Jeg var i antikriminalitetsavsnittet.
Det gjaldt en lommetyverisak.
Så jeg reiste inn med fergen.
STATEN ISLAND-FERGEN
Jeg går av båten på Manhattan-siden. Jeg begynte å gå mot togstasjonen.
Mens jeg går, bare noen skritt fra fergen,
hører jeg flere eksplosjoner.
08.46
Det hørtes ut som…
Og jeg sa faktisk: "Hva faen var det?" Men jeg fortsetter å gå.
Jeg går på T-banen mot tinghusene. Jeg måtte være der klokken ni.
WORLD TRACE CENTER - 13. DISTRIKT
Jeg våknet på etterforskernes internat i 13. distrikt.
I politiet drar du ikke alltid hjem på et par dager.
Jeg sjekket inn, og jeg husker at ABC News sto på.
Og jeg så at tvillingtårnene hadde blitt truffet av et fly.
Det hørtes ut som et missil, Ikke et fly. Så var det en høy eksplosjon.
Operatøren ringer meg og sier at det er et lite Cessna
som krasjet i World Trade Center.
Og fra West Side Highway ser jeg at det ikke var et lite Cessna.
Det var et stort jetfly.
Fy faen!
Jeg gikk i politimodus.
Jeg visste at med noe sånt ville det være mange døde.
Jeg slapp av barna mine på skolen, de to guttene mine,
da jeg hørte det på radioen.
En stor katastrofe foregår i New York i morges.
Som kriminalbetjent på Manhattan, antakelig den eneste i NYPD som bodde der,
visste jeg jeg måtte rykke ut.
Så jeg gikk hjem og skiftet, sikkert en av de få
som tok på dress for utrykning til WTC,
for jeg fikk problemer i mai da jeg kom til et trippeldrap uten dress.
WORLD TRADE CENTER - 19. DISTRIKT
Jeg er i 19. distrikt på patrulje på Manhattan North.
Dette var helt utrolig.
Så de mobiliserer folk over hele New York som rykker ut til World Trace Center.
Jeg var betjent i 19. distrikt med Pete Panuccio.
Resepsjonen ringer for den første en-og-åtte-mobiliseringen,
åtte betjenter med en leder.
Vi er på vei ned mot One World Trade Center.
Joanne Dowd var med den første politigruppen i 19. distrikt.
De dro i en varebil.
Alle skulle møtes ved Church og Vesey.
Jeg var der med politiinspektøren. "La oss ta en bil. Vi drar dit."
Jeg er på toget.
Jeg går av ved rådhuset, som du alltid ser på Law & Order.
Og mens jeg går mot de legendariske søylene,
ser alle opp.
Øynene mine ledes mot det de ser på.
Og jeg ser det store, gapende hullet i nordtårnet.
De tårnene var enorme.
Titusenvis av folk i hver bygning hver dag.
Jeg kjenner mange der.
Jeg ringer straks 212-938-5029. Det er JoAnns jobbnummer.
Og jeg hører pip, pip, pip. Det var ikke en typisk opptatt-lyd.
Det er som en "ute av drift"-pipetone.
Klokken er ni. Hun burde være på jobb. "Å, faen."
Vi må bort dit.
Og plutselig…
Den første lyden jeg trodde jeg hørte ekkoet av,
nå hører jeg det uten ekko. Bare en stor eksplosjon.
Så traff jeg fortauet.
Enda et jævla fly.
09.03
Vi er i 78. etasje i sørtårnet.
Den eneste grunnen til at jeg er her nå, er at vi sto
på motsatt side da flyet kom.
Jeg endte opp med ansiktet ned på gulvet. Og jeg visste ikke hvorfor.
Alt ble mørkt.
Folk gråter og skriker.
Jeg dyttet damen ved siden av meg, som jeg kjente, litt.
"Går det bra?" Jeg fikk ikke noe svar, så jeg visste at hun var borte.
Det ligger døde mennesker overalt.
Det var en fæl, kaotisk scene. Ingen visste hva som foregikk.
Drapsavsnittet, sammen med alle andre,
var involvert i en nødmobilisering ned til det området.
To av partnerne mine og jeg kjørte med lys og sirener fra 13. distrikt.
Plutselig veltet det røyk ut av sørtårnet.
Da innser du at noe traff det andre tårnet.
-Milde himmel. -Herregud.
Det er et til.
-Herregud. -Milde himmel.
Vi så på hverandre i bilen og sa: "Dette er ingen jævla ulykke."
Det første jeg tenkte på, var kona mi.
Hun jobbet for et firma kalt Salomon Smith Barney.
Jeg visste hun var i byen. Jeg visste også at hun hadde klienter
i en av Trade Center-bygningene.
Og jeg visste at hun ofte var der.
Så jeg ble oppslukt av det.
Jeg hadde en mobil, en gammel jævla flip-mobil,
en StarTAC eller hva de nå het.
Og jeg prøvde å ringe henne på jobb,
prøvde å ringe mobilen, men jeg kom ikke gjennom.
Det var bare stille. Det var ikke noe signal, ingenting.
Det var kaos i byen.
Folk forlot bilene sine midt i kryss.
Glem bilen! Kom igjen!
Vi prøver å komme oss dit vi skal, Church og Vesey.
Vi kom til midten av Maiden Lane, og så sto det stille.
Vi forlot bilen og kom oss ut.
Og vi begynner å løpe mot World Trade Center.
Og når vi nærmer oss tårnene, ser vi opp.
Og folk henger på bjelkene.
Og svart røyk velter ut.
Folk sender ned lapper.
"Hjelp meg. Jeg er i denne eller den etasjen."
Det er… Du…
Det er ikke til å tro.
Og lederen din sier: "Kom igjen, la oss gå videre.
Vi må komme oss dit vi skal.
Og de vil fortelle oss hva vi må gjøre."
Brannen i 78. etasje var utrolig.
Du hørte knekkelyder og visste ikke hva som foregikk,
men brannen ble bare verre.
Noe fra taket falt ned ved siden av hodet mitt.
Du tenker: "Du tuller. Jeg må ut herfra."
Jeg er i 78. etasje i en brennende bygning og vet ikke hvordan jeg kommer meg ut.
Instinktet ditt er å hjelpe disse menneskene som løper mot deg.
Jeg skulle til å gå,
men sjefen tok meg i nakken og dro meg tilbake.
Og noen hoppet
og landet foran meg.
Og drepte noen foran meg.
Det var brutalt. Brutalt å se på.
Det var ingenting vi kunne gjøre.
Det er mer lyden enn det jeg så.
Beklager.
Når et lik faller
fra den store høyden,
høres det ut som knust glass.
Og det er brutalt.
Jeg er drapsetterforsker i New York, så jeg har sett døden,
grusomme drapsåsteder, vold, sånne ting.
Noe av det mest urovekkende, som jeg aldri har glemt,
er det at disse stakkars menneskene heller ville hoppe i døden
enn å brenne levende. Det er ikke noe særlig til valg.
TREFFSONEN I SØRTÅRNET 77.-85. ETASJE
Da jeg var i 78. etasje, tenkte jeg for meg selv:
"Jeg har to gutter som trenger meg, men vet ikke hvordan jeg kommer meg ut."
Det er for mye vrakrester, og du føler varmen.
Jeg møtte to kvinner, og to menn kom bort, og vi fant en tom trapp.
Vi kom omtrent til 75. etasje,
og det kom to brannmenn opp trappen.
Begge hadde store tanker på ryggen. De bar på alt utstyret.
"Dere må opp til 78., det er skikkelig ille."
Jeg husker de sa:
"Ikke tenk på oss, bare tenk på dere selv.
Gå ut. Vi ordner det som skjer i 78. etasje."
Det åpnet øynene mine for hvordan folk tenker
og hvordan nødetatene reagerer på slike situasjoner.
Kom igjen!
Lower Manhattan-avdelingene var allerede i bygningene for å få folk ut.
Alle Upper Manhattan-avdelingene var med oss.
Vi beveget oss til Park Place,
omtrent et halvt kvartal opp fra World Trade Center.
Og de begynner å sende fire til en etasje for å hjelpe til med evakueringen.
Vi møtte på vrakrester på vei ned
og klarte å klatre over dem for å nå 40. etasje.
Og det var en politimann i heisen som sa:
"Kom hit. Jeg skal få deg ut."
Vi kom ned til første etasje. Der var det bare støv og ting overalt.
Det var utrolig. Du kunne knapt se noe rett foran deg.
Vi gikk ut døren.
Jeg forsto ikke hva som foregikk. "Kaotisk" er beste måte å beskrive det på.
Fra et triagestandpunkt så jeg like ille ut som alle andre,
så en betjent tok tak i meg.
Jeg kjente henne ikke. Alt jeg vet, er at noen hjalp meg ut.
Så tok noen bilde av meg.
Betjenten satte meg ned på fortauet.
Så førte de meg til ambulansen.
Så gikk hun inn i bygningen igjen.
Jeg kjører til World Trade Center.
Da jeg kom til åstedet, var det en flymotor midt i gaten.
Og jeg tenkte jeg skulle prøve å finne et serienummer,
hjelpe med å identifisere flyet.
Under stress gikk jeg i etterforskermodus når jeg skulle vært sjef.
Jeg måtte komme meg ut av den tankegangen.
Og jeg går bort til et midlertidig hovedkvarter
over gaten fra sørtårnet for å ringe hovedkvarteret.
Jeg er nesten ved World Trade Center.
Jeg står der alene. "Hva skal jeg gjøre?"
Vi trente ikke på dette på skolen. De lærte oss aldri dette.
Jeg er 27 år gammel. Eller 28 år, en av de to.
Jeg var fortsatt en relativt ung gutt.
Hva gjør jeg? "Hvordan faen skal jeg… Hvordan får jeg henne ut derfra?"
JoAnn har vært der siden jeg var liten. Hun var stolt av karrieren min.
Hun var der da jeg tok eksamen.
Da jeg kjøpte mitt første hus, lånte hun meg $ 3000.
Jeg kunne alltid stole på henne. Hvordan i helvete skal jeg hjelpe henne?
Jeg håpet på veiledning.
Til slutt støtte jeg på politiinspektøren.
Vi går sørover, så vi er foran Verizon-bygningen.
Jeg hører rumling.
Mobilene virker ikke. Jeg snakker på en fasttelefon.
Telefonen begynner å riste og beveger seg over bordet.
Jeg tenker det er T-banen.
Jeg følte bakken bevege seg.
Rumlingen ble høyere.
Vi trodde det var en eksplosjon, så høyt var det.
Men det var en rumlende, høy lyd.
Det var som…
Og alt jeg ser, fra 30. etasje og ned…
Herregud!
09.59
-Ned! -Kom deg bort dit!
Et par kvartaler fra Trade Center
så jeg hvit røyk bølge opp fra der sørtårnet var.
Herregud!
Og den kom rett mot partneren min og meg i høyt tempo.
To av oss så instinktivt på hverandre og begynte med
"rumpehull og albuer", som vi kaller det.
Vi løp mot sikkerhet i Syms-kjøpesenteret.
Og da sa politiinspektøren min: "Løp, for faen!"
Kom dere vekk!
-Løp! -Kom igjen!
Og alle politifolka som var med meg,
klare for å hjelpe med evakuering,
kom mot meg som en okseflokk.
Jeg falt med ansiktet først på fortauet,
og de løp over meg.
Man kan vel ikke klandre dem.
Selv om jeg var forbannet.
Jeg hørte smell i kneet og ryggen.
Det gjorde vondt med én gang.
Og jeg ble bokstavelig talt korsfestet til fortauet.
Kunne ikke røre meg.
Og to menn fra 23. distrikt, jeg vet ikke hva de het,
det samme skjedde med dem.
"Kan du gå?" "Jeg kan løpe. Kom igjen."
Kom igjen!
Vi prøvde å løpe fra støvet, men klarte det ikke.
Så vi skyndte oss til Broadway,
knelte, og prøvde å dekke oss så godt vi kunne.
Vi prøver å komme inn i 7 World Trade,
som er rett nord for tvillingtårnene.
Det så ut som det tryggeste tilfluktsstedet.
Dørene var låst.
Jeg skulle faktisk ta ut pistolen og skyte glasset.
Jeg ville ikke være fanget på gaten.
Noen dytter opp døren fra innsiden, skrikende. "Kom inn hit!"
Vi løp inn.
Du er i et glassatrium, to, tre etasjer høyt.
Glasset knuses på innsiden, i lobbyen,
og stedet fylles kjapt med jord og støv.
Det var det mest skremmende øyeblikket i mitt liv.
Og jeg har opplevd hårete ting i løpet av karrieren min.
Men plutselig innser du at…
"Jeg skal dø her."
Det virker som om noen ting går saktere mens andre går raskere.
Det er utrolig hva hjernen kan bearbeide.
Jeg er ikke så veldig religiøs.
Men hvis du tror du skal dø, bør du ordne opp raskt.
Så jeg… Jeg sa: "Gud…"
Jeg hadde vært edru i 14 år.
Det som dukket opp i hodet mitt, var: "Takk for de siste 14 årene, Gud.
Ta vare på familien min.
Nå skjer det. Du må lide deg gjennom det."
Bygningen jeg er i, begynner å fylles opp med det jeg tror er røyk.
Og jeg husker
fra tidlig barneskole at når man har med røyk å gjøre,
må du ned på knærne og krype.
Men røyken er tykk
nede og tynnere oppe.
Og det gjør meg veldig forvirret, så jeg tviler på alt jeg lærte
av søster Elizabeth på Our Lady of Snows i 1968.
Det er borte! Hele tårnet! Det er borte! Fy søren!
I 7 World Trade ble vi ikke truffet av noe. Ikke noe stort.
Du er ikke død.
Sett i gang. Vær nyttig.
Du kan knapt se inni denne bygningen.
Jeg har en dårlig lommelykt med meg,
og jeg hører folk roper oppe i rulletrappen,
så jeg går opp dit. Jeg er den eneste i uniform.
En fyr…
Jeg vet ikke om han var brannmann eller sikkerhetsvakt.
Han sier: "Takk Gud, politiet er her." Jeg bare…
"Ja, kavaleriet har ankommet, det er meg, og det er ikke stort."
Sørtårnet har kollapset. Nå må vi omgruppere.
Vi begynner å gå mot nordtårnet. Jeg ser brannmennene.
De heller vann i øynene.
De gråter.
Det er vanlige sivile som rømte fra bygningen der.
Jeg tok tak i en fyr og ga ham en stor klem.
En voksen mann, mye eldre enn meg, sikkert i førtiårene…
Og han gråter, og…
Igjen, sjokk. Jeg er i det.
"Det kommer til å gå bra."
Støvet la seg.
Og vi dro til det som nå er kjent som "Ground Zero"
for å påskynde enhver form for evakuering.
Og da vi kom dit, var det bare ikke der.
Det var en bit av bygningen midt i Church og Vesey.
Sørtårnet, selv om det ble truffet sist,
faller først, for det ble truffet lengre ned.
Det skadet bygningens styrke i større grad.
26. FEBRUAR 1993
Etter bombingen av World Trade Center i 1993,
lærte vi at et fly ikke kunne felle tårnet.
Nå er jeg villig til å tenke annerledes.
Kom dere vekk. Det andre tårnet faller.
-Sa de… -Ja, det faller snart.
Vi samlet politibetjenter for å holde folk lenger unna bygningen,
for det var åpenbart at den andre ville falle.
-Kom dere til helvete vekk! -Vi går!
Jeg ser flere fra nødetatene. "Hva driver dere med?"
"Vi går inn i bygningen igjen." Jeg sier han er gal.
"Nei, det er folk der inne som må fjernes."
Og jeg følte meg som en feiging
fordi jeg skulle gå min vei.
"Ok, faen heller. En brannmann får ikke drite meg ut, jeg blir."
Gå! Kom igjen!
Nordtårnet hadde antennen på toppen, og den begynte å vippe.
Vi begynte å høre lyder. Jeg hørte dem.
Det knirket.
Og vi er to kvartaler unna.
Du hører rumlingen.
Og da ser jeg tårnet falle, for faen.
10.28
Tårnet faller!
Kom dere vekk fra det!
Da bygningen falt, husker jeg at jeg så de to guttene mine…
De oppmuntret meg
til å løpe så fort jeg kunne.
Og til å legge meg ned.
Kom hit.
Og jeg gjemmer meg ved en fortauskant.
Alle de 115 feite kiloene mine
presset ned i 15 cm fortau for å overleve dette.
Jeg husket militærtreningen, jeg satte føttene mot eksplosjonen.
Det var orkanvinder.
Jeg ser til høyre, en lastebil ligger på siden.
Og så blir det veldig mørkt.
Jeg ser ikke noe. Og alt er ekstremt stille.
Jeg lurer på om jeg er død.
Jeg føler ingen smerte.
Og så fikk jeg plutselig ikke puste.
Jeg må putte hendene i munnen
og grave ut sementbiter.
Og jeg hoster, og jeg sitter på kne. En kvinne tok tak i meg.
Hun tok meg til en brannhydrant og renset øynene mine.
Hun gir meg vann. Jeg kan fortsatt se ansiktet hennes.
Det er et av dagens hyggeligere øyeblikk.
En som kom og hjalp meg da jeg trengte det.
Jeg håpet JoAnn kom seg ut.
Jeg håpet at de hun jobbet med, kom seg ut.
Jeg håpet de fleste kom seg ut.
I en slik sjokktilstand
vil du ikke forstå omfanget av det du er vitne til.
Vi er i Syms-kjøpesenteret.
De som hadde handlet der inne, var i panikk.
"Vi må få dem ut. Vi må gjøre noe."
Det som var i røyken, sved i øynene mine.
Så vi tok lommetørklær fra utstillingshyllen,
vætet dem og delte ut.
Vi ba alle der om
å dekke ansiktene med lommetørklærne
og prøve å ikke puste inn hva enn det var.
Vi fikk alle til å gå i rekke mot vannet.
Ok, bare gå. Kom igjen.
Det var satt opp ferger, folk med private båter.
De fraktet folk vekk fra Manhattan.
Jeg og partnerne mine hadde ikke tenkt å dra.
"Hva gjør vi nå?"
Jeg tenkte på kona mi igjen, og på om hun var trygg.
Jeg bestemte meg for å prøve mobilen igjen, men nei.
Jeg kom ikke gjennom til noen. Ikke noe signal. Jeg fikk ikke ringt.
Det var ingen kommunikasjon.
Ett tårn hadde antennen som gjorde det meste av kringkastingen,
de fleste mobilene, TV, radio.
Vi fikk ikke kommunisert med andre byråer.
Vi har punkt-til-punkt-kommunikasjon med politiet.
Så vi kan høre sendinger fra hverandre.
-Kommandoposten er nord for Vesey Street. -Mottatt.
Men ingenting annet.
Og det er ekstremt stille.
Du hører bare oksygenalarmene
brannmennene har på tanken på ryggen.
Og det er så stille, men likevel øredøvende,
i Manhattan-dalen.
En av tingene jeg opplevde den dagen, når jeg ser tilbake, var ensomhet.
Å være separert fra de jeg jobber med. Det er kjipt for en politibetjent.
I en så katastrofal scene,
ble det virkelig
en nesten overveldende følelse, for du er bare frakoblet.
"La meg se om jeg kan finne de jeg skal være sammen med."
Jeg går forbi en bar. Og det er merkelig.
En tanke dukket opp i hodet mitt.
Ingen ville klandret deg om du gikk bak baren og
tok den flasken med Johnnie Walker og skjenket deg en shot.
Med sykdommen alkoholisme
sitter det baki der og sier:
"En liten slurk her hadde ikke ødelagt noe."
Dette er samtalene inni den gale skallen min.
Og jeg tenkte…
"Ikke i dag. Jeg har en jobb å gjøre." Og…
Jeg er fortsatt edru i dag. Jeg nærmer meg 38 år.
Jeg var politisjef og ledet etterforskerne i Bronx.
Vi haster inn i byen.
Vi hadde kommet til Trinity og Liberty da nordtårnet kollapset.
På Trinity og Liberty innser jeg at det er en Burger King på hjørnet.
Så jeg tok sjansen på
å gjøre Burger King til et midlertidig hovedkvarter.
Jeg begynte å dele ut oppgaver, og vi fortsatte utover dagen.
Politiet løp inn i byen fra Brooklyn, fra Upper Manhattan.
Det var den eneste gangen i hele karrieren hvor jeg ikke ville jobbe.
Jeg ville være hjemme for familien min.
Det var min prioritet, men jeg måtte legge det til side
og haste fra Queens til Manhattan.
Jeg kom fra Bronx. Bilen min fungerte ikke den dagen,
og det var sprøtt, for alt var stengt.
Togene ble stoppet. Alle gikk tilbake fra Manhattan.
Jeg prøvde å haike inn i byen, men fikk ikke skyss.
Jeg tok en full buss på Lexington Avenue.
Og jeg husker at jeg gikk fra 21st Street og til distriktet mitt.
Så mange jeg kjente, var savnet.
Ingen visste hvor noen var.
NYPD begynte å jobbe med savnede.
Sivile, nødetatene…
Mange av oss havnet på en liste over alle som var savnet.
Unngå prat på linjen. Jeg har en skadet kvinne.
Skadet betjent. Vent.
Vi lytter etter folk som sitter fast i bygningen.
Kvinnelig betjent, hvor er du? Hvor var du sist?
Jeg krøp inn og ut av hulrom og prøvde å finne folk,
til skoene og armene mine ble brent.
Man var bekymret for hvordan å takle at så mange var savnet.
Hvordan bekrefter vi at de er savnet Hvordan vet vi om de er i bygningen?
13. DISTRIKT
Jeg forlater 13. distrikt
og drar sørover til World Trade Center-området.
Jeg ville finne naboen min, Bill McGinn, og se om alt var i orden.
Før jeg forlot leiligheten den dagen, banket Bills kone på døren.
Hun sa at Bill jobbet. Hun ringte ham, han svarte ikke.
"Jeg ser om jeg finner ham i sentrum."
Vi kikket litt rundt. "Har noen sett Bill McGinn?
Han jobbet på brannstasjonen på 10th og Greenwich.
Har noen sett det vaktlaget?"
Jeg spurte en brannmann, han sa…
"Det vaktlaget er borte."
Jeg var så lei meg.
Datteren hans Cordelia var seks år gammel,
og hun kom hjem til meg den morgenen.
Hun lekte med sønnen min, og på et tidspunkt sier hun:
"Jeg mistet tannen min!" Hennes første tann.
"Jeg gleder meg til pappa kommer hjem så jeg kan vise ham det!"
Å vite det, og å vite at han nok ikke kom hjem,
gjorde meg virkelig trist.
Vi endte opp utenfor FDR Drive ved Manhattan Bridge.
Jeg husker noen ropte: "Gå tilbake!
Det er en varebil på broen! De skal sprenge den!"
Alle får panikk. Jeg, mine to partnere og alle menneskene.
Jeg tenker: "Hva faen løper vi for?"
Bombegruppen dro opp. Ingen eksplosiver, Ikke noe galt med bilen. Bare forlatt.
Men i starten ga det mening, for jeg tenkte: "Hva nå?"
Vi hadde panikk.
Det gikk rykter overalt.
Omtrent åtte fly var savnet, ennå ikke gjort rede for.
Rykter, men noe av det var ikke rykter.
Vi fant ut at Pentagon ble truffet.
Vi fant ut om flystyrten i Shanksville i Pennsylvania.
Med alle disse angrepene på flere steder,
visste vi ikke hva terroristene planla.
Ville de angripe Empire State Building?
Ville de angripe T-banen?
Vi visste at i dag var dagen, og det skjedde flere steder.
Vi fortsatte å hjelpe folk, og jeg hadde fortsatt ikke pratet med kona.
Jeg prøver å ringe henne igjen.
Til slutt klarer jeg å komme gjennom til barnepasseren vi ansatte.
Jeg spurte om hun hadde hørt fra kona mi, og…
Hun sa: "Ja, hun er på vei. Hun er i New Jersey."
Hun hadde det bra, så…
Da kunne jeg fokusere litt mer på å hjelpe
og forhåpentligvis redde folk som hadde blitt fanget i tårnene.
På det tidspunktet er jeg i sjokk.
Jeg er dehydrert, og jeg vandrer rundt alene.
Jeg går opp til Woolworth-bygningen,
og jeg ser tilfeldigvis Pete Panuccio,
betjenten min fra 19. distrikt som jeg hadde nattevakt med,
og jeg tenker: "En jeg kjenner!"
"Herregud, Joanne, hvor har du vært?"
Å bli gjenforent med en politimann fra 19. distrikt var en stor lettelse.
Hun er i live.
Vi var kanskje bare et kvartal eller to unna hverandre nesten hele tiden.
Så kaotisk var scenen.
Han sa: "Du ser jævlig ut." Jeg sa: "Du ser ikke så heit ut selv."
Joanne haltet veldig. Da jeg så kneet hennes, tenkte jeg…
Jeg ville nok ligget på gulvet og grått, og hun sa:
"Alt i orden. Vi gjør det vi må. Jeg drar til sykehuset når alle gjør det."
En sjef kommer innom og sier:
"Vi trenger folk på gaten som fører til 7 World Trade."
Det sto i flammer.
17.20
Det var som et dødsstønn.
Vi løp.
Det var en gigantisk støvsky
som blåste utover Broadway.
"Når slutter denne dagen?"
Da jeg endelig kom hjem, kunne jeg ikke tro at jeg var hjemme.
Datteren min klemte meg så hardt…
og sa: "Jeg visste det gikk bra med deg. Jeg visste det."
Og jeg satt bokstavelig talt i et badekar,
og tiåringen min badet meg.
"Jeg passer på deg.
Jeg er så heldig, du kom hjem."
Min kone og jeg var begge veldig emosjonelle, og vi kysset datteren min.
Hun sov med oss den natten.
Det var en følelse av frykt eller noe,
som bare…
Den ble borte da, jeg var hjemme, i sengen, med familien min.
Det var en stor lettelse.
Jeg sov bare i en time.
Tok en dusj, rene klær, snudde meg og dro tilbake til arbeidet.
De ba oss være tilbake 04.00.
12. SEPTEMBER 2001
Da avdelingen fikk organisert seg, fikk alle spesifikke instruksjoner.
Alle etterforskere jobbet på en eller annen måte
med World Trade Center.
Jeg jobbet på The Pile.
THE PILE: STEDET FOR KOLLAPSEN (GROUND ZERO)
Et par dager senere sier sjefen vår til oss:
"Alle som jobber med krim, gå tilbake til kontoret, skift,
ta på sivile klær. Dere skal ut og se etter plyndrere."
Og jeg ristet på hodet. Jeg sa nei.
Jeg gråt. Jeg var hysterisk.
"Jeg må tilbake dit igjen, for faen.
Jeg drar ikke ut og ser etter plyndrere. Jeg bryr meg ikke.
Jeg skal dit og se etter JoAnn."
Så ser jeg min øverstkommanderende, og han sier: "Dra tilbake til The Pile.
Vær der så lenge du trenger, så mange dager du vil.
Hold kontakten, fortell hvordan du har det."
REDNING KUN AUTORISERT PERSONALE
Da de talte opp savnetlisten,
fant vi ut at 2 976 sivile,
trettisyv havnevesenbetjenter,
tre hundre og førtitre brannmenn
og 23 NYPD-betjenter,
i og rundt de tårnene, hadde dødd.
Jeg kjente dessverre mange av dem,
én av dem var Moira Smith.
Og jeg hadde nettopp sett henne i resepsjonen i 13. distrikt den morgenen.
Det traff meg, for hun var fra mitt gamle nabolag.
Og Moira var den eneste kvinnelige betjenten som døde der inne.
POLITIBETJENT
Hun var politibetjent i mitt distrikt.
"Hva?" Jeg kjenner Moira, hun har en liten jente.
Noen ganger så jeg datteren hennes i garderoben,
på politiinternatet for kvinner. Hun var veldig søt, med røde kinn.
Det var vanskelig.
Vi så et bilde av at Moira reddet en overlevende i en av avisene.
Hun fikk ham ut.
Jeg har aldri sett en tidslinje fra da jeg var på sykehuset til jeg kom ned,
men det var vel da tårnet kollapset,
så jeg hadde nok ikke lang tid før jeg ikke ville eksistert.
Og betjent Smith, jeg vet ikke hvor mange
hun hjalp ut av Trade Center før hun hjalp meg.
Hun var lojal mot oppgaven som politi.
Hun gikk tilbake til faren og prøvde å redde flere.
Ettersom tiden gikk, innså familien min at JoAnn ikke ville komme hjem.
Jeg mistet håpet. Virkeligheten begynte å synke inn.
Så de ordnet det med begravelsesbyrået.
Den dagen de gjorde det, kom jeg hjem fra jobb.
Telefonen ringer.
"Brian, onkel Mike er på telefonen."
Og jeg hørte det i stemmen hans. Han er en stor, kraftig fyr.
Helt gråtkvalt.
"Ja. Har noen ringt deg?" "Nei, hvordan det?"
"De fant JoAnn."
"Å, faen."
Nå er hun funnet.
Og…
Og det gjør vondt den dag i dag.
Dette var i det minste…
Sikkerhet.
Sikker viten.
Dessverre er det mange som ikke har funnet noen.
Og kanskje aldri gjør det.
Vi var heldige nok, hvis du kan kalle det det,
til å få informasjon de første ukene.
Gjennom her, stå på line, send bøtten.
Den siste redningen var 27 timer etter kollapsen.
Etter det, ingen.
Og redningsoppdraget ble raskt til et bergingsoppdrag.
På rettslegens kontor fortsatte vi prosessen med å identifisere,
merke, gjøre alt vi kunne
for å få disse menneskene tilbake til familiene.
Tapssenteret var veldig trist.
Jeg husker én spesiell familie som stilte meg alle slags spørsmål
mens jeg gjør papirarbeid og tar tannbørsten eller hårbørsten
og behandler den så vi kan få DNA.
Det var hjerteskjærende
å se frykten og tristheten i ansiktene deres.
To tusen ni hundre og syttiseks sivile ble drept den morgenen.
Tjuefem år senere er 60 % identifisert.
Førti prosent av familiene har ingenting å begrave.
Og uten svar blir du gal.
Én ting med 11.9 er at det hjalp meg med å bli vant til lukten av død.
Jeg jobbet på likhuset og så mye død.
I begynnelsen taklet jeg det ikke. Jeg brakk meg.
Men etter en stund plaget ikke lukten meg lenger.
Vi hadde elleve eller tolv kjølebiler på en tom tomt.
En kvinnegruppe kom inn med blomster,
store kranser foran lastebilene for å hedre folkene der inne.
Vi dekket hele området med et stort, hvitt telt,
og det ble Memorial Park.
Folk skrev ting på veggen.
De festet bilder.
Og ett av bildene…
Et barn hadde skrevet noe, og øverst sto det "mamma".
Og det var en påminnelse om hvem vi lette etter.
SAVNET
HAR DU SETT PAPPA?
Noen måneder senere fant de naboen min, Bill McGinn.
Kona fortalte meg at de fant ham kvelden før.
Jeg var på likhuset den dagen. Det kom to brannmenn.
Jeg visste ikke at han var funnet. Det fant jeg ut senere.
Jeg la merke til at når det regnet, lot han skoene stå utenfor leiligheten.
Det var Bills sko, Cordelias sko og Liams sko. Barnas sko var alltid ute.
Og en dag etter 11.9 kom jeg hjem, og det regnet.
Jeg ser Liams sko og Cordelias sko, men Bills sko er ikke der.
Og så slo det meg. "Jeg kan ikke tro at han er borte."
Når en fra nødetatene ble funnet, stoppet alt opp.
Et amerikansk flagg ble plassert over, og vi reiste oss og gjorde honnør
mens personen ble fraktet vekk fra Ground Zero.
Det var…
Man får tårer i øynene.
Søkearbeidet etter 11.9 varte i omtrent ni måneder.
Det fortsatte til mai 2002, tror jeg.
Jeg hadde det tøft.
Jeg klarer ikke fungere på jobb.
Jeg gråter og…
Jeg ligger i fosterstilling.
Jeg prøver å huske hva jeg gjorde, og forskjellige ting, og…
Det var da jeg ble redd.
Jeg begynte endelig å tenke på det som skjedde. Jeg vet ikke.
Det skjedde fortsatt drap.
Folk fortsatte å dø utenfor World Trade Center.
Så vi måtte opprettholde full etterforskningsstab på gaten.
Det ga litt normalitet i hverdagen, men…
Vi måtte fortsatt drive søkearbeid.
På et tidspunkt ble en fra troppen tildelt rettsmedisinerens kontor,
og noen ganger drev to av oss med søk på søppelfyllingen i Staten Island.
Fresh Kills var en tidligere søppelfylling i Staten Island,
og de la vrakrestene der.
Det var etterforskningsbyråets ansvar
å gå gjennom vrakrestene og prøve å finne kroppsdeler
eller ting som tilhørte individer.
Først ga de deg en rake og sa: "Gå gjennom det.
Hvis du finner legitimasjon eller knokler, legg det i disse bøttene."
Jeg meldte meg frivillig, og det var veldig tilfredsstillende,
for du gir forhåpentligvis informasjon til et familiemedlem et eller annet sted.
Etter en stund ble de klokere. De begynte å dele ut vernedrakter,
støvler, hansker og masker mens du gikk gjennom restene.
Dessverre er det nok der jeg fikk kreft.
Jeg har fått prostatakreft. Jeg er veldig heldig. De fant det tidlig.
De fleste som jobbet der nede, endte opp med 9.11-relatert sykdom.
I 2021 fikk jeg en beskjed på den jævla mobilen om at jeg hadde kreft.
Urologisk kreft, veldig sjelden. Én av fire millioner menn får det.
Jeg syntes synd på meg selv i ca. ti minutter.
Jeg gikk fra å føle meg litt som et offer, til å tenke: "Jeg er klar, kom igjen.
La oss gjøre dette. Få dritten ut." Og det var det.
Jeg fikk hudkreft i ansiktet.
Da jeg fant det ut, ble jeg redd.
Per dags dato har flere dødd av 11.9-relaterte sykdommer
enn av det faktiske angrepet.
Det er ekstremt alarmerende.
Jeg tror at terroristene ville felle tårnene
på grunn av det de symboliserte.
Og jeg synes de fikk mer valuta for pengene,
for tragedien bare fortsetter.
Det har gått 25 år.
Jeg har begravd minst 50 venner.
Venner! Ikke engang folk jeg ikke kjenner.
Det er mer enn det.
-Herregud. Her er alle guttene. -Hva skjer?
-Godt å se deg. -Du ser bra ut.
Takk! Du også!
-Hvordan går det? -Roger.
Vi burde prate, alle sammen.
Pete og jeg prater om det hvert år.
Hallo, kjære.
Gjenopplever smerten.
-Hvordan går det? -Det går bra.
Det er så godt å se deg. Du ser så bra ut.
Og det hjalp. Det hjalp til det ikke gjorde det.
Og jeg måtte oppsøke terapi.
-Se på Manhattan. -Så…
Ja.
-Hvordan føler du deg? -Bra.
-Ja. -Ja, jeg vet det.
-Det er litt rart. -Ja.
Men det nye bygget er fint.
Det er min første gang i de nye bygningene.
Jaså?
MacLeod, den jævla bondetampen.
-La kompisen min være. -Hvorfor?
-Ro deg ned, delstatsmester. -Ja.
Jeg våknet av grusomme drømmer.
Det er det verste.
Du legger deg og føler du blir levende begravd.
Det finnes ikke politi der ute som ikke føler det samme.
Og jeg fikk nesten sammenbrudd.
Da sa 11.9-stiftelsen: "Vi har deg.
Vi skal hjelpe deg."
Jeg ser du er litt opprørt.
-Rystet? Ja. -Rystet, ja. Det går bra.
Jeg var redd for å komme.
Jeg er forkjemper for at menn skal få mental helsesjekk.
Bare gjør det. Vi har forsikring. Gjør det.
Det skader ikke å snakke.
Jeg liker ikke å være her, på stedet.
Jeg liker meg ikke her oppe. Jeg elsker at jeg er med dere.
Jeg føler meg beskyttet, for dere forstår.
Vi vet ting som ingen andre på denne jorden noensinne vil vite
og nok ikke burde vite.
Jeg har aldri prosessert det. Datteren min var ikke to, engang.
Hun ville bare vite hvor pappa var når jeg var på jobb,
for å komme vekk fra disse minnene,
for å slippe å gjenoppleve dette hver jævla dag i mitt liv.
Livet mitt ble aldri det samme, akkurat som mange andres.
Jeg hadde ingen mulighet
til å vite hva jeg hadde med å gjøre, for jeg så det ikke.
Jeg forsto det ikke.
Det var et grusomt angrep på nasjonen vår. Det er et åsted.
I mange måneder etterpå var det en kirkegård.
Tankene raser nå,
og jeg ser bilder av Pete og Joanne den dagen.
Jeg ser bilder av Roger på Pathmark-parkeringen,
som heller vann over hodet ditt. Alt kommer tilbake,
og det er veldig vanskelig å tenke på.
Jeg slapp det ut i dusjen.
Jeg gikk i dusjen, og jeg gråt.
Og jeg gråt, og jeg gråt, og…
Jeg har aldri sagt det til noen.
Det var sånn jeg fikk det ut.
Ja.
Og da jeg pensjonerte meg, traff det meg så hardt.
Hvem er jeg? Jeg er ikke relevant.
-Det forandrer deg. -Ja.
-Jeg sluttet å drikke. Når du pensjoneres… -Vi taklet det ved å dra på bar.
Sånn taklet vi det, og vi pratet med hverandre.
Men nå er det folk som lider der ute
på grunn av 11.9 og PTSD som de aldri prosesserte mens de jobbet.
Drapsavsnittet så alle likene, de døde barna, all den dritten.
Du må prosessere denne dritten,
for det vil gnage, og du vil forandre deg som person.
Takk Gud for dette lille møtet.
Jeg trodde jeg var den eneste som mistet forstanden.
Men jeg var ikke det. Og jeg vet det.
Å komme hit… Beklager, jeg ble… Jeg gråter ikke. Du gråter.
Jeg gjør narr av deg senere.
-Ok. -Glad i deg.
Du må rense hjernen din, som oss. Ikke hold det inne.
Nå blir jeg glad av å se på Brian. Det er som en annen person.
-Det er gruppeterapi i dag. -Ja.
-Se på det. -Det er en trygg sone.
-En trygg sone. -Det er trygt å prate med hverandre.
-Vi opplevde den samme dritten. -Ja.
Mental helse er like viktig som fysisk helse.
Det forstår jeg nå.
Men det tok meg omtrent 19 år før jeg snakket med terapeuter om det.
Jeg måtte.
For jeg er ikke en superhelt.
En del av dette er overlevendeskam. Sjef, du var på Burger King.
Tommy, du var der, han, alle var der.
Du spør hvorfor det ikke skjedde med deg. Du tenker på det.
Det var 23 politibetjenter, 37 havnebetjenter
og 343 brannkonstabler som ble drept.
Gud ga oss minner av en grunn. Og det er for å huske dem.
Huske hva som skjedde. Aldri glemme det.
På stedet der tvillingtårnene en gang sto, har vi nå Freedom Tower.
Jeg har aldri sett det fra dette nivået heller. Så majestetisk.
Og jeg er glad vi stappet det opp i ræva deres.
-Veldig glad for det. -Ja.
Vi er alle i live. Vi overlever på en eller annen måte.
Og jeg setter pris på at de satte opp minnesmerket for minnene
om nødpersonellet, de sivile
og alle borgere fra andre land som ble drept den dagen.
Det er et symbol på styrke og utholdenhet. Vi ble slått ned, men reiste oss igjen.
Som et land, ikke bare en by.
Minnesmerket er slående.
Bygningenes avtrykk med navnene og fontenen.
-For en vakker dag. -Det er det.
Ikke ulikt den dagen.
-Virkelig? -Jimmy Riches, her.
Han var politi før han ble brannmann. John Chipura.
Du kjenner så mange fra Staten Island.
Herregud. Timmy McSweeney. Og så har vi Moira.
Terrorisme er ikke bare ett angrep. Det er å ødelegge folks liv med frykt,
med sykdom, med mental uførhet.
I motsetning til det onde, finnes det… kjærlighet
og folk som virkelig bryr seg.
Gjennom den tragedien, samlet landet, spesielt her i New York, seg.
Det viser meg hva vi er i stand til.
Tekst: Ida Aalborg