HUSZONÖT ÉVVEL EZELŐTT A NEW YORK-I RENDŐRSÉG SZEMBESÜLT
AZ USA MODERN KORI TÖRTÉNELMÉNEK LEGVÉRESEBB TÖMEGGYILKOSSÁGÁVAL.
Ezek valós élmények, részletesen dokumentált, tényleges események.
A legtöbb áldozatot követelő gyilkosság, amivel valaha dolgunk volt.
Több ezer embert öltek meg ebben a támadásban.
Erre nem voltunk felkészülve. Emberi lényként sem, nemhogy szakmailag.
Nem éreztem, hogy én irányítok, mint a nyomozások alkalmával.
Úgy éreztem, hogy csak próbálom túlélni azt a napot.
Rájössz, miből faragtak valójában.
Megtudod, milyen csapatjátékosnak lenni.
Megtudod, ki a társad.
Rájössz, milyen fontos az élet.
Szerintem a fél városnak volt ismerőse, rokona,
aki a Kereskedelmi Központban halt meg. De sok idő eltelt.
Vannak, akik nem éltek át ilyesmit.
Nem tudják, milyen, amikor tényleg beüt a tragédia.
És az egész város összefogott.
NEW YORK ERŐS MARAD
Nem számított a háttered, a nemzetiséged.
Aznap mind emberi lények voltunk.
Így, huszonöt évvel később
még mindig ez a dátum az, ami kettéosztotta az életem.
A szeptember 10-éig létező világnak vége.
Ez 20 évnyi háborúskodáshoz vezetett.
Megváltozott a világom.
Az egész világ megváltozott.
A mi dolgunk biztosítani, hogy éjjel épségben hazaérj.
A családok számára fontos, hogy tudják, ki ölte meg a rokonukat.
ÉSZAK-MANHATTAN DÉL-MANHATTAN
Együttérzés az áldozatokkal. Ez a legfontosabb.
Mindig szerettem a dolgok mögé nézni. Kideríteni, mi történt.
Ki akarod deríteni az igazságot.
Ez a nyomozók dolga.
Ösztönösen segíteni akarsz az embereknek.
New Yorkban a rendőrség…
Erről van szó.
GYILKOSSÁGI ÜGYEK
A legcsodálatosabb dolog volt a tornyokat lentről nézni.
Főleg gyerekként. Csak így nézel.
NYUGALMAZOTT NYOMOZÓ
Feljebb és feljebb, mintha lépcső lenne a mennybe.
JoAnn nénikém a Világkereskedelmi Központban dolgozott.
Az Északi Toronyban, a 103. emeleten,
aztán a 105. emeleten is.
A Cantor Fitzgeraldnak dolgozott, egy brókercégnek.
18 évesen kezdett náluk.
Végül alelnök és partner lett a cégben.
JoAnn a nagynéném volt, de mintha a nővérem lett volna.
Gondoskodott rólam, vigyázott, hogy ne kerüljek bajba.
Csak 13 év volt köztünk.
Amikor elkezdett ott dolgozni,
elvitt a Trade Centerbe. Akkor jártam ott először.
És ötévesként
izgalomba jössz a korábban sosem látott dolgok kapcsán.
És már mentem is fel a lifttel, ami olyan volt, mint egy rakéta.
Pár perc múlva fent is vagy a százvalahányadikon.
A füled bedugul. Kiszállsz.
És ahogy az ablakhoz léptél, azt érezted…
NYUGALMAZOTT ŐRMESTER
Hosszú volt az út lefelé.
Mindkét torony száztíz emelet magas volt.
Egy átlagos napon 50 000-nél is többen lehettek bennük.
A tornyoknak saját irányítószáma volt.
Ez azért…
NYUGALMAZOTT HADNAGY
Bárhol él az ember az USA-ban, minden területnek van irányítószáma.
A tornyoknak meg saját volt.
Úgy tervezték őket, hogy ellenálljanak az erős szélnek, a viharnak,
a villámcsapásnak, a nekik ütköző repülőknek.
Úgy vélték, szinte elpusztíthatatlanok.
Egy bomba öt embert megölt, és több mint 1000-et megsebesített
a Világkereskedelmi Központot megrázó robbanásban,
és Manhattan déli részén teljes káoszt okozott.
1993 februárjában terrortámadás történt.
TŰZSZERÉSZ
Nemzetközi terroristák robbanószerrel teli furgonnal…
NYUGALMAZOTT NYOMOZÓ
…egy mélygarázsba parkoltak.
Felrobbant, de a kár minimális volt.
Valaki azt mondta: „Öcsém! Ezek a tornyok csodálatosak.”
NYUGALMAZOTT ORVOSSZAKÉRTŐ
„Kibírták ezt a robbanást. Hihetetlen.”
Nem is gondoltam az ikertornyokra a nemzetközi terroristák célpontjaként
egészen addig a napig.
Aztán rájöttem, hogy az erőt jelképezték.
A büszkeséget jelképezték.
Valami, amit… Ha átrepülted az Atlanti-óceánt,
láthattad az ikertornyokat.
A következő évben betonkorlátokat emeltek,
hogy senki se tudjon közel menni a tornyokhoz
bármiféle robbanóanyaggal megtöltött teherautóval vagy furgonnal.
NYUGALMAZOTT RENDŐR
Aztán úgy érezte az ember, hogy ez többé nem fordulhat elő.
2001. SZEPTEMBER 11.
Keddi nap volt.
Gyönyörű volt az idő.
Úgy emlékszem, felhőt sem láttam.
És bíróságra kellett mennem.
A bűnmegelőzési egységnél dolgoztam.
Egy zsebtolvaj tárgyalására tartottam.
Úgyhogy komppal mentem.
STATEN ISLAND-I KOMP
A manhattani oldalon szálltam le a kompról.
Elindultam a metró felé.
Ahogy sétáltam, csak pár lépésre a komptól
több robbanást hallottam.
08:46
Így hangzott…
Néztem: „Ez meg mi a picsa volt?”
De sétáltam tovább.
Felszálltam a metróra a bíróság felé. Kilencre ott kellett lennem.
VILÁGKERESKEDELMI KÖZPONT 13-AS KÖRZET
A nyomozók hálótermében ébredtem, a 13-as körzetben.
13-AS KÖRZET RENDŐRŐRS
A rendőrségnél néha napokig nem megyünk haza.
ÜDVÖZÖLJÜK A 13-AS KÖRZET RENDŐRKAPITÁNYSÁGÁN!
Felvettem a munkát. Emlékszem, az ABC hírműsora ment a tévében.
És láttam, hogy a tornyokba beleszállt egy repülő.
Olyan hangja volt, mint egy rakétának, nem repülőnek.
Majd hangos robbanás hallatszott.
A diszpécser felhívott, és azt mondta, egy kis Cessna…
NYUGALMAZOTT ŐRMESTER
…beleszállt a World Trade Centerbe.
Én viszont láttam a West Side-i autópályáról,
hogy az nem egy kis Cessna volt.
Egy böhöm nagy sugárhajtású gép volt.
Azt a rohadt!
Rendőrüzemmódba váltottam.
Tudtam, hogy egy ilyen eset
tömeges áldozatokkal jár.
Éppen kitettem a két fiamat a 116-os általános iskolánál,
amikor meghallottam a rádióban.
Hatalmas katasztrófa történt ma reggel New Yorkban.
Manhattani nyomozóparancsnokként,
talán egyetlenként, aki Manhattanban élt,
tudtam, hogy indulnom kell.
Hazamentem átöltözni, valószínűleg azon kevesek közé tartozom,
akik öltönyben indultak a World Trade Centerhez,
mert májusban bajba kerültem,
hogy egy hármas gyilkossághoz nem öltönyben mentem.
VILÁGKERESKEDELMI KÖZPONT 19-ES KÖRZET
A 19-es körzetben voltam, ami Észak-Manhattan-i fennhatóságú.
Ez minden képzeletet felülmúlt. Mindenkit mozgósítani fognak New Yorkban,
hogy a Trade Centerbe menjen.
Rendőr voltam a 19-es körzetben Pete Panuccióval.
A központ elrendelte az első egy-nyolcas mozgósítást,
azaz nyolc rendőrt egy őrmesterrel.
Dél felé haladunk, a World Trade Center felé.
Joanne Dowd a 19-es körzet első csoportjának tagja volt,
akik furgonba ültek.
A Church és a Vesey sarkán kellett találkoznunk.
MOBIL PARANCSNOKSÁG
Egy hadnaggyal voltam. Mondom: „Üljünk be egy kocsiba!
Odamegyünk.”
A metrón ültem.
Leszálltam az önkormányzatnál, ami az Esküdt ellenségekben is látható.
És ahogy sétáltam az ikonikus oszlopok felé,
mindenki felfelé néz.
A szememmel odanéztem, hogy mit néznek.
És láttam a tátongó lyukat az Északi Tornyon.
Hatalmas tornyok voltak.
Naponta emberek tízezrei jártak bennük. Sok embert ismertem onnan.
Azonnal hívtam a 212-938-5029-et.
JoAnn irodai számát.
És így csipogott… Nem a szokásos foglalt jelzés.
Mint mikor nincs szolgáltatás, úgy csipogott.
Kilenc óra volt. Munkában kellett lennie. Mondom: „A francba!
Oda kell mennünk.”
És egyszer csak…
Az első hangot, amit először visszhangnak hittem,
most visszhang nélkül hallottam. Egy nagy robbanás volt.
Szó szerint a járdára estem.
Egy másik kurva repülő volt.
09:03
A Déli Torony 78. emeletén voltunk.
Csak azért ülök itt…
TÚLÉLŐ
mert a gép becsapódásához képest a túloldalon álltunk.
Arccal lefelé a földre zuhantam. Fogalmam sem volt, miért.
Minden elsötétült.
Az emberek sírtak és sikoltoztak.
A mellettem lévő nőt, akit ismertem, meglöktem egy kicsit.
Kérdeztem: „Jól vagy?” Nem válaszolt, így tudtam, hogy elhunyt.
Mindenhol halottak hevertek.
Nagyon csúnya, kaotikus helyzet volt, senki sem tudta, mi történt.
A gyilkossági osztagot a többiekkel együtt
vészhelyzeti mozgósítás keretében küldték ki arra a területre.
Két partneremmel együtt kocsival mentünk
villogva, szirénázva a 13-as körzetből.
Akkor láttuk meg, hogy füst gomolyog a Déli Toronyból,
és rájöttünk, hogy valami eltalálta a másik tornyot.
- Te jó ég! - Istenem!
- Jött még egy. - Úristen!
Atyaég!
Összenéztünk a kocsiban, és azt mondtuk:
„Ez kurvára nem véletlen.”
A legelső, ami az eszembe jutott, a nejem.
Egy Salomon Smith Barney nevű cégnek dolgozott.
Tudtam, hogy Manhattanben van, és hogy az ügyfélkörének egy része
a Trade Center egyik épületében van.
És tudtam, hogy gyakran ment oda.
Ez nagyon felzaklatott.
Volt egy régi mobilom, egy ilyen kinyitható szar,
egy ilyen StarTAC vagy minek is hívták.
És eszembe jutott, hogy hívom a munkahelyén,
meg megpróbálom hívni a mobilján, de nem értem el.
De süket volt a vonal.
Nem volt se térerő, se semmi.
Manhattan káoszba fulladt.
Az emberek ott hagyták a járműveiket a kereszteződések közepén.
Felejtsd el a rohadt kocsit! Gyerünk!
Próbáltunk odaérni a rendeltetési helyünkre,
a Church és a Vesey sarkára.
A Maiden Lane közepéig jutottunk.
És ott elakadtunk.
Kiszálltunk, és ott hagytuk a furgont.
És futni kezdünk a World Trade Center felé.
És ahogy közeledtünk a tornyokhoz, felnéztünk.
Az emberek a tartóoszlopokon lógtak.
És fekete füst gomolygott.
Az emberek papírra írt üzeneteket dobtak le.
„Segítsetek! Ezen vagy azon az emeleten vagyok.”
Ez…
Az ember csak…
Egyszerűen hihetetlen.
Az őrmestered meg kiabál: „Menjünk! Gyerünk tovább!
Oda kell jutnunk, ahová indultunk.
Majd ott megmondják, mit tegyünk.”
A 78. emeleten hihetetlen volt a tűzvész.
Recsegő hangokat hallottunk, nem tudtuk, mi történik,
de a tűz egyre hevesebbé vált.
Valami a mennyezetről a fejem mellett esett le.
Te meg csak mondod: „Ilyen nincs. Ki kell jutnom.”
Arra gondoltam: „Egy égő épület 78. emeletén vagyok,
és nem tudom, hogy jutok ki.”
Ösztönösen segíteni akar az ember a hozzá rohanókon.
Úgyhogy elindultam,
de az őrmesterem elkapott a nyakszirtemnél,
és visszahúzott.
És akkor valaki kiugrott…
és előttem landolt.
És megölte az előttem állót.
Brutális volt.
Brutális volt nézni.
És semmit sem tehettünk.
Nem is a látvány, inkább a hang volt felkavaró.
Elnézést.
Ha egy test lezuhan…
abból a magasságból,
olyan a hangja, mintha üveg törne össze.
És brutálisan szétroncsolódik.
New York-i gyilkossági nyomozóként szembenéztem már a halállal.
Szörnyű gyilkossági helyszínekkel, erőszakkal, ilyesmikkel.
Az egyik legfelkavaróbb dolog, ami megragadt bennem,
hogy ezek a szerencsétlen emberek inkább a halálba ugrottak,
mintsem elevenen elégjenek.
Nem volt sok választásuk.
BECSAPÓDÁSI ZÓNA A DÉLI TORONYBAN 77-85. EMELET
EDWARD NICHOLLS - 78. EMELET
A 78. emeleten az járt a fejemben,
hogy a két fiamnak szüksége van rám, de nem tudom, hogy jussak ki.
Túl sok volt a törmelék, és érezni a lehetett a forróságot.
Összefutottam két nővel,
és két fickó is odajött. Találtunk egy üres lépcsőházat.
A 75. emeletre érhettünk,
mikor két New York-i tűzoltó jött felfelé a lépcsőn,
nagy oxigénpalackokkal a hátukon. Rengeteg felszerelést cipeltek.
Azt mondtuk: „Menjenek a 78.-ra! Szörnyű a helyzet.”
Emlékszem, azt mondták:
„Miattunk ne aggódjanak! Aggódjanak maguk miatt!
Kifelé! A 78.-on mi intézkedünk majd.”
Ez rávilágított arra, hogyan gondolkodnak az emberek,
és hogyan reagálnak az elsőként érkezők egy ilyen helyzetben.
Gyerünk!
A déli őrsökről a rendőrök már kifelé terelték az embereket az épületekből.
Az északi őrsök rendőrei mind velünk voltak.
A Park Place-en gyűltünk össze,
a World Trade Centertől úgy fél háztömbnyire.
Emeletenként négy embert jelöltek ki, hogy segítsünk az evakuálásban.
Lefelé menet többször törmelékbe futottunk,
amin sikerült átmásznunk, hogy a 40. emeletre jussunk.
Egy rendőr volt a liftben. Azt mondta:
„Jöjjenek! Kiviszem magukat.”
Leértünk az első emeletre.
Mindenhol csak por és mindenféle holmik összevissza.
Hihetetlen volt. Alig láttunk az orrunkig.
Kimentünk az ajtón.
Nem igazán értettem, mi történik. A „kaotikus” szó illik rá leginkább.
Triázs szempontjából nem festettem jobban másoknál,
úgyhogy egy rendőrnő jött, és megragadott.
Nem ismertem őt. Nem tudtam róla semmit.
Csak azt, hogy valaki segített. Aztán valaki lefotózott.
A rendőrnő segített leülni a járdára.
Aztán odavittek egy mentőhöz.
Ő pedig visszament az épületbe.
A World Trade Centerhez hajtottam.
Amikor odaértem a helyszínre,
egy repülőgép-hajtómű hevert az utcán.
Gondoltam, megpróbálom
megkeresni a sorozatszámát, hogy segítsek azonosítani a repülőt.
A stressz miatt
nyomozó üzemmódba váltottam, pedig főnök üzemmódba kellett volna.
Ki kellett zökkentenem magam ebből a helyzetből.
Odamentem a mobil parancsnoksághoz,
ami a Déli Toronyhoz képest az utca túloldalán volt,
hogy felhívjam a saját parancsnokságomat.
Már majdnem a WTC-hez értem.
Ott álltam egymagamban. Mondom: „Mit csináljak?”
Ilyesmire nem készültünk az akadémián. Ezt nem tanították.
27 éves voltam.
Vagy 28, valamelyik a kettőből.
Még mindig elég fiatalnak számítottam.
Mit tegyek? Mondom: „Hogy a picsába…
Hogy jutok fel oda, hogy kihozzam?”
Gyerekkorom óta JoAnn mindig mellettem volt.
Büszke volt a karrieremre. Ott volt, mikor elvégeztem az akadémiát.
Az első házam vásárlásakor kölcsönadott 3000 dolcsit.
Mindig számíthattam rá.
Most hogy a fenébe segítsek én neki?
Kerestem az iránymutatást.
Végül összefutottam az akkori hadnagyommal.
Dél felé indultunk, és a Verizon épülete elé értünk.
Morajlást hallottam.
A mobilok nem működtek.
Vezetékes telefont használtam.
A készülék remegni kezdett, és átcsúszott az asztalon.
Azt hittem, a metró miatt.
Éreztem, hogy megmozdul a föld.
A morajlás erősebb lett.
Robbanásnak hittük, olyan hangos volt.
De folyamatos volt, egy folyamatos, hangos zaj.
Ilyesmi volt…
És csak annyit láttam, hogy úgy a 30.-tól lefelé…
Jóságos isten!
09:59
- A földre! - Menj oda!
Pár tömbnyire a Trade Centertől
fehér füstöt láttam gomolyogni ott, ahol a Déli Torony állt.
Úristen!
És a társam és felém hömpölygött,
mégpedig gyors ütemben.
Ösztönösen egymásra néztünk, és elkezdtünk,
ahogy mi hívjuk, iszkolni onnan.
Elfutottunk a biztonságot jelentő Syms áruházig.
A hadnagyom abban a pillanatban azt üvöltötte:
„Fuss, baszd meg!”
El innen!
- Nyomás! - Gyerünk!
Akkor az összes zsaru, aki velem volt,
akik odagyűltek, hogy segítsenek az evakuálásban,
megvadult bikacsordaként rohantak felém.
Én meg arccal a járdára estem,
és mindenki keresztülfutott rajtam.
És hát azt gondolom, nem lehet hibáztatni őket,
bár nagyon dühös voltam.
Hallottam reccsenni a térdemet, a hátamat.
Azonnal éreztem a fájdalmat.
És szó szerint mintha keresztre feszítettek volna a járdán.
Mozdulni sem tudtam.
És két srác a 23-as körzetből,
a nevüket azóta sem tudom…
Ugyanez történt velük is.
Kérdezték: „Tudsz járni?” Mondom: „Futni is. Menjünk!”
Gyerünk!
Próbáltunk a törmelékfelhő elé kerülni, de nem ment.
Úgyhogy bekanyarodtunk a Broadwayre,
letérdeltünk, és próbáltunk fedezékbe húzódni, amennyire lehetett.
Próbáltunk bejutni a World Trade Center 7-be,
ami pontosan északra áll az ikertornyokról.
A legbiztonságosabb menedéknek tűnt.
Zárva voltak az ajtajai.
Elő akartam venni a pisztolyomat, hogy az üvegre lőjek.
Nem akartam az utcán ragadni.
Valaki belülről kinyitotta az ajtót. Üvöltött: „Befelé!”
Befutottunk.
Egy két-három emelet magas üvegátriumban találtuk magunkat.
Az előcsarnokban betört az üveg,
és a hely azonnal megtelt mocsokkal és porral.
Tényleg az volt életem legfélelmetesebb pillanata.
Pedig átéltem már pár ijesztő dolgot a karrierem folyamán.
Aztán hirtelen arra döbben rá az ember, hogy…
„Itt fogok meghalni.”
Úgy tűnik, néhány dolog lelassul míg mások felgyorsulnak.
Elképesztő, mire képes az agy.
Nem vagyok túlságosan vallásos ember.
De mikor azt hiszed, meg fogsz halni, jobb, ha gyorsan elrendezed a dolgaidat.
Én pedig akkor…
Mondom: „Istenem!”
Akkor már 14 éve nem ittam.
FŐKAPITÁNYSÁG
És az jutott eszembe,
hogy megköszöntem Istennek az elmúlt 14 évet.
Mondom: „Vigyázz a családomra!”
Aztán meg azt: „Ennyi volt. Ezt át kell vészelned.”
Az épület, amiben voltam, kezdett megtelni, úgy hittem, füsttel.
És emlékeztem,
hogy az általánosban úgy tanultuk, hogy ha füst van valahol,
négykézlábra kell ereszkedni, és kúszni.
Csakhogy ez a füst sűrűbb volt
a lenti részeken, magasabban pedig gyérebb.
Ez nagyon összezavart, és megkérdőjelezett mindent,
amit Elizabeth nővértől tanultam a katolikus iskolában 1968-ban.
Eltűnt! Az egész torony!
Eltűnt!
Azt a kurva!
A World Trade 7-ben nem talált el minket semmi, és nem volt sok törmelék.
Nem haltunk meg.
Akkor munkára! Legyetek hasznosak!
Alig lehetett látni az épületben.
Volt nálam egy vacak zseblámpa,
és hallottam, hogy kiabálnak a mozgólépcső tetején, így felmentem oda.
Én voltam az egyetlen egyenruhás.
Volt ott egy fickó…
Tűzoltó vagy biztonsági őr lehetett. Azt mondta: „Hála istennek, a zsaruk!”
Én meg…
„Ja, én vagyok a felmentő sereg, ami nem sok.”
A Déli Torony összeomlott. Újra össze kellett állnunk.
Elindultunk az Északi Torony felé.
Láttam a tűzoltókat.
Vizet öntöttek a szemükbe.
Sírtak.
Voltak átlagemberek, akiknek sikerült kijutni az épületből.
Elkaptam egy fickót. Megöleltem.
Felnőtt férfi volt, jóval idősebb nálam, a negyvenes éveiben… És sírt, és…
Újabb sokkhatás.
Sokkolódtam.
Mondom: „Minden rendben lesz.”
A por leülepedett.
Odamentünk a ma Ground Zero néven ismert területhez,
hogy segítsünk bármiféle evakuálást.
És amikor odaértünk, egyszerűen nem volt ott.
Volt egy, az égre meredő épületrész a Church és a Vesey kereszteződésében.
A Déli Torony, bár másodikként szállt bele a gép,
elsőként omlott össze, mert alacsonyabban találták el,
ami jobban gyengítette az épület szilárdságát.
1993. FEBRUÁR 26.
A Világkereskedelmi Központ 93-as bombamerénylete után
kioktattak, hogy egy repülőgép a puszta erejével sem tudná
ledönteni a tornyot.
De kezdtem átértékelni a dolgot.
El a környékről! Ledől a másik torony!
- Azt hallotta… - Igen, le fog dőlni.
Felsorakoztattunk egy csomó rendőrt,
hogy mindenkit távol tartsunk az épülettől.
mert nyilvánvaló volt, hogy a másik torony is ledől.
- Húzzanak a fenébe! - Megyünk!
Láttam egy csomó mentőst. Mondom: „Haver, mit csináltok?”
Erre ő: „Visszamegyünk az épületbe.” Én meg: „Megőrültetek.”
Ő meg: „Ki kell hozni az embereket onnan.”
Én meg gyávának éreztem magam,
mert el akartam sétálni.
Mondom: „Jó, baszd meg!
Nem szégyenít meg egy tűzoltó. Maradok.”
Mozgás! Gyerünk!
Az Északi Torony tetején volt egy antenna, ami dőlni kezdett.
Zajokra figyeltünk fel.
Én hallottam.
Nyikorgásszerű volt.
Két háztömbnyire voltunk.
Morajlott.
És ekkor láttam, hogy a kurva torony összeomlik.
10:28
Összeomlik a torony!
El onnan!
Amikor az épület leomlott, emlékszem, láttam magam előtt a fiaimat…
hogy biztatnak,
hogy fussak, ahogy csak bírok.
És hogy lapuljak a földre.
Gyertek ide!
Én meg a járdaszegély mellé bújtam.
A dagadt testem mind a 110 kilóját
a 15 centis járdához préseltem, hogy túléljem a dolgot.
A katonai kiképzésemre emlékezve a lábam fordítottam a robbanás felé.
Hurrikánerejű szél csapott meg.
Jobbra néztem. Egy teherautó az oldalán feküdt.
Aztán nagyon sötét lett.
Nem láttam semmit. És minden rendkívül csendes volt.
Azon tűnődtem, meghaltam-e.
Nem éreztem fájdalmat.
Aztán egyszer csak nem kaptam levegőt.
A kezemmel a számba kellett nyúlnom,
és betondarabkákat kiszedni belőle.
Köhögtem. Térden álltam.
Egy nő megragadott.
Átkísért egy tűzcsaphoz, hogy kitisztítsam a szemem.
Adott egy kis vizet.
Még előttem van az arca.
Igazából ez volt a nap egyik legjobb pillanata.
Valaki nekem segített, mikor bajban voltam.
Reméltem, hogy JoAnn kijutott.
Reméltem, hogy a munkatársai is kijutottak.
Reméltem, hogy a legtöbb ember kijutott.
Abban a sokkos állapotban
fel sem fogja az ember a látottak nagyságrendjét.
SYMS RUHÁZAT
A Syms áruházban voltunk.
Az ott vásároló embereknek pánik ült ki az arcára.
„Ki kell őket juttatni. Tennünk kell valamit.”
Bármi is volt a füstben, úgy éreztem, égeti a szemem.
Egy vitrinről levettük a férfi díszzsebkendőket,
és benedvesítve kiosztottuk.
Az alkalmazottaknak és mindenkinek
mondtuk, hogy takarják el vele az arcukat,
és hogy próbálják nem belélegezni, ami a levegőben volt.
Mindenkit libasorban a víz felé irányítottunk.
Induljanak! Gyerünk!
Voltak kompok, és emberek privát hajókkal.
Elvitték az embereket Manhattanből.
Én és a partnereim nem szándékoztunk elmenni.
Tűnődtünk: „Most mit csináljunk?”
Nem tudtam nem a nejemre gondolni, hogy biztonságban van-e.
Úgy döntöttem, újra megpróbálom felhívni,
de ugyanúgy nem jártam szerencsével.
Senkit sem tudtam elérni. Nem volt térerő.
Nem tudtam telefonálni.
Nem volt telekommunikáció.
Az egyik tornyon volt az átjátszóantenna, ami felelős volt
a mobilforgalom, a TV- és rádióadások legnagyobb részéért.
Nem tudtunk kommunikálni a többi hatósággal.
Közvetlen rádiós kapcsolatunk volt a rendőrségen belül.
Hallottuk egymás rádióforgalmát.
A mobil parancsnokság a Vesey Streettől északra van.
10-4.
De semmi mást.
És rendkívül csendes volt minden.
Csak a tűzoltók hátán viselt
oxigénpalackok vészjelzéseit lehetett hallani, ahogy megszólaltak.
Olyan csend volt, mégis fülsiketítőnek hangzott
abban a kanyonban, amit Manhattan azon része alkot.
Az egyik dolog, amit aznap megtapasztaltam,
így visszatekintve a magány volt.
El voltam választva a társaimtól.
Egy zsarut ez irritál.
Egy ilyen katasztrófa helyszínén
ez szinte elsöprő érzéssé vált, mert tényleg megszakadt a kapcsolat.
Mondom: „Megpróbálom megkeresni a csapatomat.”
ÉTTEREM O'HARA PUBJA
Elmentem egy pub mellett.
És furcsa, de… szöget ütött a fejemben egy gondolat.
Senki sem venné rossz néven, ha a bárpult mögött…
megfognál egy üveg Johnnie Walkert, és töltenél egy pohárral.
Az alkoholizmus, mint betegség
ott bujkál a háttérben, és azt mondja: „Egy korty igazán nem árthat.”
Ezek a gondolatok cikáztak az én őrült a koponyámban.
Én pedig…
„Ma nem. Dolgom van.”
És…
Azóta is tiszta vagyok. Lassan 38 éve.
A bronxi nyomozók parancsnoka voltam, egy csillaggal a váll-lapomon.
Siettünk Manhattanbe.
A Trinity és a Liberty sarkán voltunk, mikor az Északi-torony összeomlott.
A Trinity és a Liberty sarkán van egy Burger King.
NYUGALMAZOTT RENDŐRFŐNÖK
Úgyhogy fogtam magam,
és kineveztem ideiglenes főhadiszállásnak.
IDEIGLENES FŐHADISZÁLLÁS
Elkezdtem kiadni a feladatokat,
és a nap folyamán mindenki ment a helyére.
Beérkeztek a brooklyni zsaruk, meg az Észak-Manhattan-iek is.
A karrierem során ez volt az egyetlen alkalom, mikor nem akartam dolgozni.
A családommal akartam lenni.
NYUGALMAZOTT NYOMOZÓ
Ez elsődleges volt számomra, de sajnos félre kellett tennem,
és Queensből Manhattanbe kellett sietnem.
Bronxból érkeztem.
NYUGALMAZOTT NYOMOZÓ
A kocsim elromlott, és kész őrület volt, mert mindent lezártak.
Leállították a vonatokat.
Mindenki visszafelé sétált Manhattanből.
Próbáltam stoppolni, de nem jutottam be Manhattanbe.
Így egy teli buszra szálltam a Lexington sugárúton.
Emlékszem, a 21. utcánál szálltam le, és a kapitányságomhoz sétáltam.
Rengeteg ismerősöm eltűnt.
Senki sem tudta, ki hol lehet.
A rendőrség elkezdett eltűnt emberekkel foglalkozni.
Civilek, segítségnyújtók…
Sokan az eltűntek listáját írtuk össze.
Minden egységnek! Csendet kérek. Egy nő megsérült. Egy rendőr megsérült.
Figyeltünk, hogy meghalljuk az embereket, akik az épületben rekedtek.
Rendőrnő! Merre vagy? Hol voltál utoljára?
Ki-be kúsztam az üregekbe, próbáltam elérni bárkit, mindegy, ki volt,
amíg végül a cipőm szinte szétment, és széthorzsoltam a karjaimat.
Amiatt aggódtunk,
hogy hogyan lehet ennyi eltűnt ember ügyével foglalkozni.
Hogyan ellenőrizzük, hogy eltűntek-e,
honnan tudjuk, hogy az épületbe szorultak-e.
13-AS KÖRZET
Eljöttem a 13-as rendőrőrsről.
és dél felé indultam, a World Trade Center irányába.
Meg akartam találni a szomszédomat, Bill McGinnt,
hogy tudjam, jól van.
Mielőtt elhagytam a lakásomat,
Bill felesége kopogott be hozzám.
Azt mondta, Bill dolgozik.
Felhívta, de nem érte el.
Mondtam, hogy a belvárosban megpróbálom megkeresni.
Körbeérdeklődtünk.
Mindenkitől kérdeztem: „Látta Bill McGinnt?
A 10. utcai tűzoltóságon dolgozott.
Látta bárki az egységét?”
Megkérdeztem egy tűzoltót is. Ő meg:
„Annak az egységnek vége.”
Szörnyű érzés volt.
A lánya, Cordelia úgy hatéves volt,
és aznap délelőtt nálam járt.
A fiammal játszott, és egyszer csak azt mondta:
„Úristen! Kiesett a fogam!” Az volt az első.
Azt mondta: „Alig várom, hogy apa hazajöjjön, és lássa.”
Tudván, hogy szeretné megmutatni neki,
és tudván, hogy az apja talán már sosem megy haza,
nagyon elszomorodtam.
Az FDR Drive-ról letérve valahogy a Manhattan hídnál kötöttünk ki.
Emlékszem, láttam valakit kiabálni: „Vissza!
Egy furgon van a hídon! Felrobbantják a Manhattan hidat!”
Mindenkin úrrá lett a pánik. Rajtam, a társaimon és mindenki máson.
Aztán azt gondoltam: „Mi a szarért futunk?”
A tűzszerészek megvizsgálták. Semmi.
Nem volt baj a furgonnal. Csak elhagyták.
De kezdetben logikusnak tűnt a dolog,
mert én is azon agyaltam, hogy mi jön még.
Bepánikoltunk.
Pusmogtak mindenféléről.
Hogy nyolc repülőgép tűnt el,
és még nem kerültek elő.
Pusmogtak, de volt, ami igaz lett.
Megtudtuk, hogy a Pentagont eltalálták.
Tudomást szereztünk a shanksville-beli repülőszerencsétlenségről Pennsylvaniában.
Mivel több helyen történtek a támadások,
nem tudtuk, mit terveztek a terroristák.
Hogy az Empire State Building is célpont-e,
hogy a metróra is csapást mérnek-e.
METRÓÁLLOMÁS
Csak annyit tudtunk, hogy a támadások aznap történtek, mégpedig több helyen.
Ahogy folytattuk a munkát, és továbbra is segítettünk az embereknek,
még mindig nem beszéltem a nejemmel.
Megpróbáltam még egyszer felhívni.
Végül sikerült elérnem a bébiszittert.
Megkérdeztem, hallott-e a feleségem felől, és…
Azt mondta: „Igen, úton van New Jersey-ből.”
Rendben volt, szóval…
Így jobban tudtam a segítségnyújtásra koncentrálni,
hátha sikerül kimenteni a toronyban rekedt embereket.
Ekkorra sokkos állapotba kerültem.
Kiszáradtam, és egyedül bolyongtam.
Odamentem a Woolworth épületéhez,
és megláttam Pete Panucciót,
az őrmesteremet a 19-es körzetből, akivel éjszakánként dolgoztam.
Mondom: „Végre, egy ismerős!”
Ő meg: „Úristen, Joanne! Hol jártál?”
Nagy megkönnyebbülés volt összetalálkozni egy zsaruval a 19-es körzetből.
Életben van.
És lehet, hogy végig csak egy vagy két háztömbnyire voltunk egymástól.
Ennyire kaotikus volt a helyszín.
Azt mondta: „Pokolian nézel ki.”
Én meg: „Te sem vagy túl dögös.”
Joanne szörnyen sántított.
A térdét látva csak…
Én olyan térddel a földön ülve üvöltöttem és sírtam volna.
Ő meg azt mondta:
„Jól vagyok. Tegyük a dolgunkat! Majd megyek a kórházba, ha mindenki megy.”
Odajött egy fejes azzal,
hogy emberek kellenek a World Trade 7-hez vezető útra.
Az épület lángolt.
17:20
Mintha halálhörgést adott volna ki.
Elfutottunk.
Óriási porfelhő söpört végig a Broadwayen.
Te meg csak néztél, hogy mikor lesz már vége.
Mikor végre hazaértem,
el sem hittem, hogy otthon vagyok.
A lányom megölelt. A szuszt is kiszorította belőlem,
és azt mondta: „Tudtam, hogy jól vagy.
Tudtam, hogy jól vagy.”
És aztán ültem a kádban,
és a tízéves lányom fürdetett.
Azt mondta: „Itt vagy nekem.
Nagyon szerencsés vagyok, hogy hazajöttél.”
A nejemmel mindketten elérzékenyültünk. A lányomat csókolgattuk.
Aznap éjjel velünk aludt.
Elfogott valami érzés, egyfajta nyomasztó félelem,
ami mintha csak…
De akkor levetkőztem magamról,
mert otthon voltam az ágyamban a családommal.
Hatalmas megkönnyebbülés volt.
Talán csak egy órát alhattam.
Lezuhanyoztam, tiszta ruhát húztam, és visszamentem dolgozni.
Hajnali négyre visszavártak.
2001. SZEPTEMBER 12.
Ahogy kezdtünk rendeződni, kiosztásra kerültek a konkrét parancsok.
Minden nyomozó kapott valamilyen feladatot
a World Trade Centerrel kapcsolatban.
Én a romhalmaznál kaptam munkát.
A ROMHALMAZ: A WTC ÖSSZEOMLÁSÁNAK HELYSZÍNE (GROUND ZERO)
Pár nap múlva a parancsnokom azt mondta:
„A bűnüldözők menjenek az irodába, öltözzenek át civil ruhába!
A fosztogatókat kell elkapni.”
Én pedig megráztam a fejem.
Azt mondtam: „Nem.”
Sírtam. Hisztérikus állapotban voltam.
Azt mondtam: „Kurvára vissza kell mennem.
Érti? Nem kajtatok fosztogatók után. Nem érdekelnek.
Odamegyek. JoAnnt fogom keresni. Visszamegyek.”
Erre a parancsnokom azt mondta:
„Menj vissza a Romhalmazhoz!
Ameddig csak akarsz, akárhány napra van szükséged.
Csak jelentkezz! Tudasd velünk, hogy jól vagy!”
MENTÉSI HELYSZÍN BELÉPÉS CSAK ENGEDÉLLYEL
Amikor összeállították és leszűkítették az eltűntek listáját,
szembesültünk vele, hogy 2976 civil személy,
37 kikötői rendőr,
343 New York-i tűzoltó,
és 23 New York-i rendőr
lelte halálát a tornyokban és a környékükön.
Sajnos én elég sokat ismertem közülük.
Az egyikük Moira Smith volt.
És pont aznap reggel találkoztam vele a 13-as körzet recepciós pultjánál.
Érzékenyen érintett, mert a régi lakóhelyemről származott.
MOIRA SMITH KÖZRENDŐR 2001. SZEPTEMBER 11.
És ő volt az egyetlen rendőrnő, aki az épületben hunyt el.
MOIRA SMITH KÖZRENDŐR
Az én körzetemben dolgozott rendőrként.
Mondom: „Mi?” Mert ismertem őt, és volt egy kislánya.
Néha láttam a kislányát az öltözőben,
a női hálóteremben.
Cuki volt a pirospozsgás arcával.
Nagyon nehéz volt.
PERCEKKEL A HALÁLA ELŐTT…
Volt egy fotó egy újságban, amin Moira megment egy túlélőt, kivezeti a toronyból.
…MOIRA SMITH KÖZRENDŐR KIVEZET EGY FÉRFIT A TRADE CENTERBŐL SZEPT. 11-ÉN
Ma sem tudom, hogy pontosan mikor vettek fel a kórházba,
és mikor értem ki a szabadba,
de azt hiszem, akkor omolhatott össze a torony,
úgyhogy nem sok kellett volna, hogy ne legyek többé.
És nem tudom, hogy Smith közrendőr
hány embernek segített kijutni onnan, mielőtt nekem segített.
Igazi rendőr volt, hű maradt a hivatásához.
Nem törődve a veszéllyel visszament, hogy még több embert megmentsen.
Ahogy telt az idő, a családom tagjai belátták, hogy JoAnn nem jön haza.
Elveszítették a reményt.
Kezdtek ráébredni a valóságra.
Így felkeresték a temetkezési vállalatot.
Aznap, mikor ez ügyben intézkedtek hazaértem a munkából.
Csörgött a telefon.
„Brian! Mike bácsikád hív.”
És hallottam a hangján. Nagydarab, testes fickó.
Elcsuklott a hangja. Azt mondta: „Igen.”
Megkérdezte: „Hívott valaki?”
„Nem, miért?”
Ő meg: „Megtalálták JoAnnt.”
„Ó, bassza meg!”
Megtalálták.
És…
És a mai napig fáj.
De legalább…
tudtuk.
Biztosan tudtuk.
Sajnos sokan nem találták meg a szeretteiket.
És talán sosem fogják.
Szerencsénk volt, ha ezt lehet annak hívni,
hogy az első pár hétben megtudtuk.
Erre! Ide álljatok fel! Adjátok hátra a vödröt!
Az utolsó élő embert 27 órával az összeomlás után találták.
Azután senkit.
És a mentőakció hamarosan kutatóakcióvá vált.
Az orvosszakértői hivatalban folytattuk az azonosítás folyamatát.
Címkéztünk, mindent megtettünk,
hogy visszajuttassuk a holttesteket a családjaikhoz.
A gyászsegítőknél bánat honolt.
Emlékszem, egy család mindenféléket kérdezett…
NYUGALMAZOTT NYOMOZÓ
…miközben a papírmunkát végeztem, és egy fog- vagy hajkefét fogtam,
hogy feldolgozás után DNS-mintát vehessünk róla.
Szívszorító volt látni a félelmet és a szomorúságot az arcukon.
2976 civilt gyilkoltak meg aznap reggel.
Huszonöt év telt el, és csak a holttestek 60%-át azonosították.
A családok 40%-ának nincs mit eltemetnie.
És válaszok nélkül megőrül az ember.
Ami szeptember 11-et illeti, hozzászoktatott a halál szagához.
A hullaházban dolgoztam, láttam a halált.
Kezdetben nem is bírtam. Öklendeztem.
De egy idő után már nem zavart a szag.
Egy üres telken úgy 11-12 hűtőkocsit sorakoztattunk fel.
Nők egy csoportja jött oda virágokkal.
Hatalmas koszorúkat tettek a kocsik elé a bent lévők tiszteletére.
Az egész területet egy hatalmas fehér sátorral fedtük le,
ebből lett a Memorial Park.
Az emberek a falakra írtak.
ELTŰNT
Képeket tűztek ki.
És az egyik ilyen kép…
Nyilvánvalóan gyermeki iromány volt,
felülre meg az volt írva: „Anyuci”.
És ez emlékeztetőül szolgált, hogy kit is keresünk.
ELTŰNT
LÁTTÁK APUKÁMAT?
Pár hónappal a támadás után megtalálták a szomszédomat.
A felesége szólt: „Tegnap este találták meg.”
Aznap a hullaházban voltam. Emlékszem, behoztak két tűzoltót.
Nem sejtettem, hogy ő volt az egyik. Csak később tudtam meg.
Egyvalamire felfigyeltem. Mikor esett,
mindig a lakás előtt hagyta a cipőjét.
Ott volt Bill cipője,
Cordeliáé és Liamé is. A gyerekcipők mindig kint voltak.
És szeptember 11. másnapján, mikor hazamentem, éppen esett.
Láttam Liam és Cordelia cipőjét, de Bill cipője nem volt ott.
Akkor vált valóságossá.
Azt mondtam: „Nem hiszem el, hogy meghalt.”
Akárhányszor segítségnyújtót találtak, mintha minden megállt volna.
Amerikai zászlót helyeztek a testére,
aztán mind felálltunk és tisztelegtünk,
ahogy az illető testét elvitték a Ground Zerótól.
Ez a látvány…
könnyeket csal a szemedbe.
A teljes helyreállítás szeptember 11. után kilenc hónapon át tartott.
Azt hiszem, nagyjából 2002 májusáig.
Nehéz időszak volt.
Sok időt töltöttem munkával, de nem tudtam megfelelően végezni.
Csak sírtam, és…
Magzatpózban.
Próbálom visszagondolni, mit tettem, a különböző dolgokra, és…
Akkor kezdtem igazán megijedni.
Talán elkezdtem átgondolni, hogy mi a szar is történt.
Nem is tudom.
A gyilkosságok nem álltak le, nem?
A World Trade Center után továbbra is öltek meg embereket.
Fent kellett hát tartanunk egy utcai nyomozócsoportot.
Valamelyest visszahozta a normalitást a mindennapi rutinba, de…
a helyreállításból sem vontak ki minket.
Minden turnussal valakit az osztagból
beosztottak az orvosszakértői hivatalba…
ORVOSSZAKÉRTŐI HIVATAL
…és néha ketten is kimentünk a kutatást végzőkhöz
a Staten Island-i szeméttelepre.
FRESH KILLS SZEMÉTLERAKÓ
A Fresh Kills egy bezárt New York-i hulladéklerakó volt Staten Islanden.
Oda szállították az összes törmeléket.
A nyomozóiroda felelőssége volt tehát
átfésülni a törmeléket testrészek,
vagy egyének személyes tulajdona után kutatva.
Adtak egy gereblyét, és azt mondták: „Fésüld át!
Ha igazolványt találsz, vagy amit csontnak látsz,
tedd a vödrökbe!”
HELYSZÍNELŐK ÁTMENETI HALOTTASHÁZ
Önként jelentkeztem, és felemelő érzés volt,
mert reményt adott, hogy előbb-utóbb talán információval szolgálhatok
egy-egy családtagnak.
Egy idő után másképp álltak a dologhoz.
Elkezdtek Tyvek védőruhákat kiosztani,
bakancsot, kesztyűt és maszkot, hogy azokban nézzük át a törmeléket.
Sajnos valószínűleg ott lettem rákos.
Prosztatarákot találtak nálam.
Nagyon szerencsés vagyok. A korai szakaszban kapták el.
Az ott dolgozó emberek többségénél
kialakult valamilyen, a szeptember 11-hez köthető betegség.
2021-ben üzenetet kaptam a kurva mobilomon, hogy rákos vagyok.
Ritka, urológiai jellegű rák volt. Négymillió az egyhez az esélye.
Úgy nagyjából tíz percig sajnáltam magam,
aztán leráztam magamról az érzést, hogy áldozat vagyok,
és úgy álltam hozzá, hogy készen állok, essünk neki.
„Csináljuk! Szedjük ki ezt a szart!”
És ennyi volt.
Bőrrákom van az arcomon.
Mikor megtudtam, megijedtem.
A mai napig többen haltak meg a szeptember 11-hez köthető betegségekben…
TÁMOGASSA A 9/11 DOLGOZÓIT ÉS CSALÁDJAIT!
…mint ahányan életüket vesztették a támadás napján,
ami… rendkívül aggasztó.
Szerintem a terroristák a tornyokat eleinte amiatt akarták kiiktatni,
amit szimbolizáltak. És azt hiszem, többet kaptak annál, mint amit reméltek,
mert a tragédiák sora folytatódik.
25 év telt el.
SZEPTEMBER 11. EMLÉKMÚZEUM
Legalább 50 barátomat temettem el.
Barátokat! Nem számolva…
az ismeretleneket.
Az úgy már jóval több.
WORLD TRADE CENTER 3.
- Istenem! Itt van minden srác. - Mi a helyzet?
- Jó, hogy látlak. - Jól festesz.
Kösz! Te is, tesó!
- Hogy vagy? - Roger!
Mindannyiunknak…
csak beszélgetni kéne. Pete-tel szoktunk. Minden évben beszélgetünk róla.
Üdv, aranyom!
Újra átéljük a fájdalmat.
- Hogy vagy? - Jól vagyok.
Örülök, hogy látlak. Olyan jól nézel ki!
És segített is. Legalábbis egy darabig.
És tanácsadásra volt szükségem.
- Nézd Manhattant! - Annyira… Igen.
- Milyen érzés itt fent? - Jó.
- Ja. - Igen, tudom.
- Kicsit furcsa. - Igen.
Bár az új épület szép.
Most először járok az új épületben.
Tényleg?
MacLeod, az a hülye bugris.
- Hagyd békén a tesómat! - Miért?
Nyugi, bajnok!
Ja, haver.
Szörnyű álmokból riadok fel.
Ez benne a legrosszabb.
Lefekszel, és mintha élve temetnének el.
Biztos, hogy nincs zsaru, aki ne ugyanígy érezne.
És majdnem összeomlottam.
Aztán jött a 9/11 Alapítvány, és azt mondták: „Ránk számíthatsz.
Majd mi segítünk.”
Látom, hogy kicsit zaklatott vagy.
- Feldúlt? Igen. - Igen, feldúlt. Semmi baj.
Féltem idejönni.
Szorgalmazom, hogy a kollégák ellenőriztessék a mentális egészségüket.
Menjetek! Fedezi a biztosítás. Csináljátok!
Egy kis csevegés nem árt.
Nem jó érzés…
itt lenni. A helyszínen.
Nem érzem itt fent jól magam. Nagyon jó veletek lenni.
Biztonságban érzem magam, mert ti átérzitek.
Olyan dolgokat tudunk, amiket rajtunk kívül más sosem fog tudni,
és talán nem is kellene.
Én személy szerint sosem foglalkoztam vele.
A lányom még kétéves sem volt.
Csak tudni akarta, hol van apa, mikor azért jöttem dolgozni,
hogy megszabaduljak ezektől az emlékektől,
hogy ne kelljen újra átélnem ezt a szart az életem minden kibaszott napján.
Az életem örökre megváltozott, ahogy sok más emberé is.
Nem volt semmilyen módom rá,
hogy beazonosítsam, mivel van dolgom, mert nem láttam, mi az.
Nem értettem.
Szörnyű támadás érte a nemzetünket. Ez egy bűnügyi helyszín.
Hosszú hónapokig temetőnek számított.
Az agyam ezerrel pörög,
és fotók jelennek meg előttem Pete-ről és Joanne-ről aznapról.
Látom Rogert, amint a Pathmark parkolójában
vizet öntesz a fejedre. Visszatér minden emlék,
és nagyon nehéz újra belegondolni.
Én a zuhany alatt adtam ki magamból.
Beálltam a zuhany alá,
és sírtam.
És csak sírtam, sírtam és…
Ezt nem mondtam el még senkinek.
Így adtam ki magamból.
Igen.
Amikor nyugdíjba mentem, akkor sokkolt le igazán. Bumm!
Hirtelen… ki vagyok én? A világnak egy senki.
- Megváltoztat. - Igen.
Ezért hagytam abba az ivást. Ha nyugdíjba mész…
Hogyan birkóztunk meg vele? Inni mentünk.
Így birkóztunk meg vele, és megbeszéltük egymással.
De most vannak olyanok, akik kurvára szenvednek
a 9/11 és a poszttraumás stressz miatt,
amivel a karrierjük során sosem szembesültek.
Ti, gyilkosságiak látjátok azt a sok hullát,
a halott gyerekeket, meg a sok szarságot… Ti mind ezzel küzdötök.
Meg kell birkóznotok ezzel a szarral,
különben tovább mérgez, és megváltoztat.
Hála istennek ezért a találkozóért.
Sok éven át azt hittem, egyedül én vesztettem el az eszem.
De nem. Tisztában vagyok vele.
Idejönni… Bocsánat, egy kicsit…
Nem sírok. Te sírsz!
Nem a kamerák miatt kapod, cikizni ráérek később.
- Jó. - Szeretlek.
Tisztítsd meg az elméd, ahogy mi is!
Nem tarthatod magadban.
Most örülök, ahogy Brianre nézek.
Teljesen megváltozott azóta, hogy belekezdett.
- Ez egy terápiás csoport. - Tényleg.
- Gondoljatok bele! - Mert ez egy komfortzóna.
Komfortzóna.
Felszabadultan beszélgetünk egymás közt.
Együtt jártuk meg a poklot.
Igen.
A mentális egészség ugyanolyan fontos mint a testi egészség. És…
Most már értem.
De 19 évembe került, hogy terapeutákkal is beszéljek róla.
Muszáj volt.
Mert nem vagyok szuperhős.
Ennek egy része egyfajta túlélőbűntudat. Parancsnok! Ott voltál a Burger Kingben.
Tommy! Te is.
Ő is. Mindenki ott volt.
És szinte azt kérdezzük: „Miért nem velem történt?”
Ezen gondolkodunk.
Huszonhárom közrendőr,
harminchét kikötői rendőr
és 343 tűzoltó halt meg.
Isten okkal adott nekünk emlékeket. Mégpedig, hogy emlékezzünk rájuk.
Hogy emlékezzünk a történtekre, és ne felejtsük el.
Ahol egykor az ikertornyok álltak,
most a Freedom Tower áll.
Ilyen magasról még én sem láttam.
Olyan fenséges!
És örülök, hogy jól odatettünk nekik.
- Nagyon örülök. - Igen.
Mind életben vagyunk.
Így vagy úgy, de mind túléltük.
És örülök, hogy elkészült az emlékmű az elhunytak emlékére,
akár segítségnyújtók, akár civilek,
akár más országok állampolgárai voltak.
Az erő és a kitartás jelképe
hogy kiütöttek minket, de felálltunk.
Országként, nem csak városként.
Az emlékmű teljesen lenyűgöző.
Az egykori tornyok helyén a nevekkel és a vízeséssel.
- Milyen szép napunk van, ugye? - Az.
Akárcsak aznap.
- Tényleg? - Jimmy Riches. Itt van.
Ő is zsaru volt, aztán lett tűzoltó. John Chipura.
Sokukat ismerted Staten Islandről, mi?
Jézusom! Timmy McSweeney. És itt van Moira.
A terrorizmus nemcsak egy támadás,
hanem az emberek életének folyamatos rombolása félelem,
betegségek és lelki bénultság által.
A gonoszsággal szemben ott van a szeretet,
és ott vannak azok, akit tényleg törődnek másokkal.
A tragédia hatására az egész ország,
különösen itt New Yorkban egységbe kovácsolódott.
Számomra ez megmutatja, mire vagyunk képesek.
A feliratot fordította: Botos János