Před 25 lety zasahovala NYPD u největší masové vraždy
v moderních dějinách Spojených států.
Toto jsou skutečné zážitky, skutečný popis toho, co se stalo.
Je to největší vražda, kterou jsme kdy měli.
Bylo zabito tisíce lidí.
Nebyli jsme připravení.
Nebyli jsme na to připravení jako lidi a profesně ani nemluvě.
Vůbec jsem neměl pocit kontroly, který při vyšetřovaní mívám.
Spíš jsem se snažil ten den přežít.
Zjistíte, z jakého jste těsta.
Zjistíte, jaké to je být týmový hráč.
Zjistíte, kdo je váš parťák.
Zjistíte, jak důležitý je život.
Polovina města znala někoho, kdo ve Světovém obchodním centru umřel.
Ale čas plynul.
Někteří lidé teď nic takového nezažili.
Neví, jaké to je, když dojde k takové tragédii.
Celé město se sjednotilo.
NEW YORK VYDRŽÍ
Nezáleželo na vašem původu ani národnosti.
Všichni jsme toho dne byli jen lidi.
Už uběhlo 25 let,
ale ten den navždy rozdělil můj život.
Svět, který existoval 10. září, je pryč.
Vedlo to k 20 letům válčení.
Můj svět se změnil.
Celý svět se změnil.
Naším úkolem je zajistit, abyste mohli v noci spát.
Rodina musí vědět, kdo zabil jejich příbuzného.
Soucit s oběťmi je nejdůležitější.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Chcete zjistit pravdu.
To je práce detektivů.
Váš instinkt je pomáhat lidem.
V New Yorku funguje Policejní oddělení New York.
To je ono.
VRAŽDY: NEW YORK
Zdola byl na věže úžasný pohled.
Hlavně jako malí jste museli takhle zaklonit hlavu.
Byly vysoké jako nějaké schody do nebe.
Teta JoAnn ve Světovém obchodním centru pracovala.
Pracovala v Severní věži na 103. patře
a taky na 105. patře.
Pracovala pro makléřskou firmu Cantor Fitzgerald.
Začala tam dělat už v 18 letech.
A nakonec se stala viceprezidentkou a obchodní partnerkou.
JoAnn byla moje teta, ale bral jsem ji spíš jako sestru.
Vždycky se o mě starala, abych se nedostal do problémů.
Byla jen o 13 let starší.
Když tam začala pracovat,
vzala mě tam, abych se poprvé podíval dovnitř.
A pětileté dítě je vždy nadšené, když vidí něco poprvé.
Vstoupil jsem do výtahu a měl jsem pocit, jako bych byl v raketě.
Za pár minut jste o 100 poschodí výš.
Hučí vám v uších. Vystoupíte.
A když jste došli k oknu, bylo to…
Byla to pěkná výška.
Obě věže měly 110 pater.
Kterýkoli den tam mohlo být až 50 000 lidí.
Budovy měly vlastní PSČ.
Jen si to představte.
Každá oblast ve Spojených státech má své poštovní směrovací číslo.
A tyhle dvě budovy měly vlastní.
Byly navrženy tak, aby odolaly silnému větru, bouřkám,
bleskům i nárazům letadla.
Měly být vlastně nezničitelné.
Bomba zabila pět lidí a zranila přes 1 000 dalších.
Výbuch otřásl Světovým obchodním centrem a uvrhl Lower Manhattan do velkého chaosu.
V únoru roku 1993 došlo k teroristickému útoku.
Mezinárodní teroristé naložili dodávku výbušninami
a zaparkovali ji v podzemní garáži.
Vybuchla, ale škody byly minimální.
Slyšela jsem, jak někdo říká, že ty věže jsou úžasný,
když vydrží i takovou explozi, že je to neuvěřitelné.
Nikdy mě nenapadlo, že Dvojčata by mohla být cílem
mezinárodních teroristů, až do toho dne.
Pak mi došlo, že vlastně byla symbolem síly.
Byla symbolem hrdosti.
Když jste přeletěli Atlantský oceán,
viděli jste Dvojčata.
Následující rok tam nainstalovali betonové zábrany,
aby se nikdo nemohl ani přiblížit s autem,
které by bylo naplněné výbušninami.
Tak jste věřili, že už se to znovu nestane.
11. ZÁŘÍ 2001
Bylo to úterý.
Bylo krásně.
Neviděl jsem na obloze ani mráček.
A musel jsem jít k soudu.
Byl jsem v protizločinecké jednotce.
A šel jsem tam kvůli kapsáři.
Takže jsem jel trajektem.
Vystoupil jsem z trajektu na manhattanské straně
a vydal jsem se k metru.
Udělal jsem jen pár kroků od trajektu
a uslyšel jsem výbuchy.
Jako…
Netušil jsem, co to sakra je.
Ale šel jsem dál.
Pak jsem nastoupil do metra směrem k soudu.
Měl jsem tam být v devět.
SVĚTOVÉ OBCHODNÍ CENTRUM – 13. OKRSEK
Probudil jsem se v odpočívárně na 13. okrsku.
Na policejní stanici někdy strávíte i pár dnů.
Přihlásil jsem se a zrovna běžely ABC News.
Viděl jsem, že Dvojčata zasáhlo letadlo.
Znělo to jako střela, ne jako letadlo.
A následovala hlasitá exploze.
Volal mi dispečer, že malá Cessna vletěla do Světového obchodního centra.
A z West Side Highway jsem viděl, že to rozhodně nebyla malá Cessna.
Byl to velký tryskáč.
Ty vole!
Přepnul jsem na policistu.
Věděl jsem, že něco takového bude mít hodně obětí.
Zrovna jsem vysadil svoje dva kluky na základní škole,
když jsem to uslyšel z rádia.
Dnes ráno došlo v New Yorku k obrovské katastrofě.
Byl jsem velící detektiv na Manhattanu
a nejspíš jediný z NYPD, kdo na Manhattanu i žil,
musel jsem reagovat.
Šel jsem se domů převlíct,
asi jako jeden z mála jsem si vzal oblek, než jsem se tam vydal,
protože v květnu jsem měl malér, že jsem ho neměl u trojnásobné vraždy.
SVĚTOVÉ OBCHODNÍ CENTRUM – 19. OKRSEK
Dělal jsem na 19. okrsku v severní části Manhattanu.
Tohle bylo neslýchané.
Zmobilizovali lidi z celého New Yorku,
aby jeli k obchodnímu centru.
Pracovala jsem jako policistka na 19. okrsku s Peteem Panucciem.
Volali nám ať se zmobilizujeme jedna ku osmi.
Osm důstojníku na jednoho seržanta.
Míříme na jih k Světovému obchodnímu centru.
Joanne Dowdová odjela v dodávce s první skupinou policistů z 19. okrsku.
Měli jsme se potkat na křižovatce Church a Vessey.
My s poručíkem jsme se rozhodli, že si vezmeme auto a pojedeme.
Byl jsem v metru.
Vystoupil jsem u soudní budovy, která často bývá v Zákonu a pořádku.
A když jsem šel k těm slavným sloupům,
všichni se dívali nahoru.
Tak jsem taky vzhlédl.
A uviděl jsem v Severní věži zející díru.
Ty věže byly obrovské.
V každé budově byly denně desítky tisíc lidí.
Tolik jsem jich znal.
Hned jsem volal 212-938-5029.
Do kanceláře tety JoAnn.
A uslyšel jsem píp, píp, píp. Ale nebyl to tón pro „obsazeno“.
Byl to spíš tón pro „mimo provoz“.
Bylo devět, měla by být v práci.
„Do prdele.“
Musíme tam.
A najednou…
ten první zvuk, který jsem slyšel jen tlumeně.
Uslyšel jsem ho naplno.
Hlasitý výbuch.
Spadl jsem na chodník.
Bylo to druhé letadlo.
Byli jsme v 78. patře v Jižní věži.
Sedím tu jen díky tomu, že jsme stáli na druhé straně budovy.
Spadl jsem tváří na zem a netušil jsem, co se děje.
Všechno potemnělo.
Lidi brečeli a křičeli.
Strčil jsem do ženy vedle sebe, kterou jsem znal,
ptal se jí, jestli je v pořádku.
Neodpověděla mi. Byla mrtvá.
Všude leželi mrtví lidé.
Byla to ošklivá podívaná a nikdo nevěděl, co se děje.
Oddělení vražd, stejně jako všichni ostatní,
se zapojilo do nouzové mobilizace do dané oblasti.
Jel jsem se svými dvěma parťáky ze 13. okrsku se zapnutými houkačkami.
Najednou jsme uviděli, jak se z Jižní věže kouří.
Takže něco muselo zasáhnout i druhou věž.
- Panebože. - Ježíši.
Další.
Panebože.
Proboha.
Podívali jsme se po sobě a bylo nám jasné,
že to nebyla nehoda.
Hned jsem pomyslel na svou ženu.
Pracovala pro firmu Salomon Smith Barney.
Věděl jsem, že je v centru a že její hlavní klienti
sídli v jedné z budov Světového obchodní centra.
A často tam trávila čas.
Takže to mi běželo hlavou.
Měl jsem starý vyklápěcí mobil, StarTac, nebo tak nějak.
A snažil jsem se jí dovolat do práce,
volal jsem jí na mobil, ale nemohl jsem se s ní spojit.
Všechno bylo mrtvé.
Žádný signál, nic.
Ve městě panoval chaos.
Lidi opouštěli svá auta uprostřed křižovatek.
Kašli na to auto! Jdeme!
Snažili jsme se dostat, kam jsme měli,
tedy na křižovatku Church a Vesey.
A dojeli jsme doprostřed Maiden Lane,
ale dál to nešlo.
Nechali jsme tam dodávku, vystoupili jsme
a rozběhli jsme se ke Světovému obchodnímu centru.
Když jsme se přiblížili a vzhlédli jsme,
viděli jsme, jak se lidé drží na nosných tyčích.
Ven se valil černý dým.
Lidé posílali dolů vzkazy.
„Pomozte mi. Jsem na tom a tom poschodí.“
Je to…
Říkáte si…
Prostě neuvěřitelné.
A seržant nám opakoval, ať jdeme dál,
že se musíme dostat na místo
a tam nám řeknou, co máme dělat.
Požár na 78. patře byl neuvěřitelný.
Bylo slyšet jen praskání a nevěděli jste, co se děje.
Ale požár se jen zhoršoval.
Něco spadlo ze stropu a dopadlo to vedle mé hlavy.
Říkal jsem si: „To je snad vtip. Musím se odsud dostat.
Jsem v 78. patře a budova hoří. Nevím, jak se dostat pryč.“
Instinktivně chcete pomoct lidem, kteří k vám běží.
Tak jsem chtěla jít,
ale můj seržant mě popadl za zátylek
a zatáhl mě zpátky.
A někdo skočil…
a dopadl přímo přede mě.
A zabil někoho přede mnou.
Bylo to brutální.
Brutální podívaná.
Nemohli jsme nic dělat.
A nejhorší nebylo to vidět, ale slyšet.
Omlouvám se.
Když tělo spadne
z tak velké výšky,
zní to jako tříštění skla.
A je to brutální.
Jsem detektiv z oddělení vražd, takže jsem už viděl smrt,
hrůzné vraždy,
násilí a podobně.
Jedna z nejvíce znepokojujících věcí, kterou si v sobě pořád nesu,
je fakt, že ti chudáci raději skočili, než aby uhořeli zaživa.
Neměli moc na výběr.
JIŽNÍ VĚŽ, OBLAST DOPADU: 77. – 85. PATRO
Když jsem byl v tom 78. patře, říkal jsem si,
že mám dva syny, kteří mě potřebují, ale nevěděl jsem, jak se dostat ven.
Bylo tam příliš trosek a strašný žár.
Narazil jsem na dvě ženy a dva muže, se kterými jsme našli prázdné schodiště.
Dostali jsme se do 75. patra
a tam jsme na schodech narazili na dva newyorské hasiče.
Oba měli na zádech velké nádrže. Byli vybavení vším možným.
Řekli jsme jim, ať jdou do 78. patra, že je to zlé.
A ti muži nám řekli, ať si neděláme starosti a jdeme.
Ať se dostaneme pryč, že oni se o to postarají.
To mi otevřelo oči, jak lidi přemýšlí
a jak záchranáři na takové situace skutečně reagují.
Běžte!
Policisté z Lower Manhattanu už byli v budovách a odváděli lidi.
Všichni z Upper Manhattanu byli s námi.
Přesunuli jsme se do Park Place,
což je půl bloku nad Světovým obchodním centrem.
Každému patru přidělili čtyři policisty, abychom pomohli s evakuací.
Cestou dolů jsme narazili na nějaké trosky,
které se nám podařilo přelézt a dostat se do 40. patra.
Tam stál u výtahu policista a volal na nás, že nás dostane ven.
Sjeli jsme do prvního patra, kde nebylo nic než jen prach a bordel.
Bylo to šílené. Skoro jste neviděli před sebe.
Vyšli jsme ze dveří.
Fakt jsem nechápal, co se děje.
Byl to naprostý chaos.
Asi jsem vypadal stejně špatně jako ostatní,
takže mě popadla jedna policistka.
Neznal jsem ji. Nic jsem o ní nevěděl.
Ale věděl jsem, že mi chce pomoct.
A někdo mě fotil.
Dovedla mě na chodník, abych se posadil.
Pak mě vzali do sanitky.
A ona se vrátila do té budovy.
Jel jsem k Světovému obchodnímu centru.
Když jsem tam dojel,
uprostřed ulice byl motor letadla.
Chtěl jsem z něj získat sériové číslo, abychom to letadlo identifikovali.
Byl jsem ve stresu
a zachoval jsem se jako detektiv, místo abych se choval jako šéf.
Musel jsem se z toho vytrhnout.
Došel jsem k dočasnému velitelství,
které bylo přes ulici od Jižní věže,
abych zavolal na vyšší velitelství.
Už jsem tam skoro byl.
Stál jsem tam sám a nevěděl jsem, co mám dělat.
Tohle jsme na akademii netrénovali.
Tohle nás neučili.
Bylo mi 27.
Nebo 28, tak nějak.
Pořád jsem byl celkem mladý.
„Co mám dělat? Jak mám sakra… Jak se tam dostanu, abych ji dostal ven?“
JoAnn tu pro mě byla odmalička.
Byla hrdá na mou kariéru. Byla u toho, když jsem dokončil akademii.
Půjčila mi 3 000 babek na můj první dům.
Byl na ni spoleh.
Jak teď pomůžu já jí?
Potřeboval jsem pomoc.
Nakonec jsem narazil na svého tehdejšího poručíka.
Šli jsme jižně. Byli jsme před budovou Verizon.
Uslyšel jsem rachot.
Mobily nefungovaly.
Volal jsem přes pevnou linku.
Telefon se začal třást a posouvat se po stole.
Myslel jsem, že je to metro.
Cítila jsem, jak se země třese.
Rachot zesílil.
Bylo to hlasité jako další výbuch.
Ale ten zvuk neustával, bylo to takové neustálé burácení.
Jako…
A pak jsem viděl jak od 30. patra dolů…
Panebože!
- K zemi! - Pojď sem!
Byl jsem pár bloků od obchodního centra
a uviděl jsem, jak se od místa, kde stála Jižní věž, vzdouvá bílý dým.
Panebože!
A blížil se ke mně a mému parťákovi,
a to hodně rychle.
Instinktivně jsme se na sebe podívali a hned jsme vzali nohy na ramena.
Utíkali jsme do bezpečí do obchodního domu Syms.
Můj poručík mi v tu chvíli řekl:
„Utíkej, kurva!“
Vypadněte!
- Běžte! - Honem!
Všichni policisté, co byli se mnou,
aby pomohli s evakuací,
se rozběhli proti mně jako stádo býků.
Spadla jsem obličejem na chodník
a oni dál běželi i přese mě.
Asi jim to nemůžu mít za zlé.
Ale v tu chvíli jsem zuřila.
Slyšela jsem, jak mi prasklo v koleni, v zádech.
Všechno mě bolelo.
Doslova jsem ležela ukřižovaná na chodníku.
Nemohla jsem se hýbat.
A dva chlapi z 23. okrsku,
jejichž jména ani neznám,
řekli, že se jim stalo totéž.
Zeptali se, jestli zvládnu jít. A já: „Zvládnu i běžet. Rychle!“
Honem!
Snažili jsme se to předběhnout, ale nešlo to.
Tak jsme zahnuli na Broadway,
klekli jsme si a snažili jsme se co nejvíc zakrýt.
Snažili jsme se dostat do budovy č. 7,
která byla severně od Dvojčat.
Připadalo nám to jako nejbezpečnější úkryt.
Dveře byly zamčené.
Chtěl jsem vytáhnout pistoli a rozstřelit sklo.
Nechtěl jsem zůstat na ulici.
Někdo zevnitř otevřel dveře a zakřičel, ať jdeme dovnitř.
Vběhli jsme.
Bylo to v podstatě prosklené atrium vysoké dvě až tři patra.
Sklo v přední hale se rozbilo
a hned se to tam naplnilo špínou a prachem.
To byl vážně ten nejděsivější okamžik v mém životě.
A to už jsem během své kariéry pár nebezpečných situací zažil.
Ale najednou vás napadne, že…
tam umřete.
Něco, jako by se zpomalilo, a něco jiného zase zrychlilo.
Je úžasné, co mozek dokáže zpracovat.
Nejsem přehnaně věřící člověk.
Ale když si myslíte, že umřete, tak si sakra rychle všechno srovnáte.
V tu chvíli jsem se začal modlit k Bohu…
Byl jsem už 14 let bez alkoholu.
A jako první mě napadlo:
„Víš co, Bože? Díky za těch posledních 14 let.
Postarej se o mou rodinu.“
Říkal jsem si, že je konec, že to musím přetrpět.
Budova se začala plnit něčím, co jsem považoval za kouř.
A ze základky jsem si pamatoval, že když jste obklopení kouřem,
musíte si kleknout a plazit se.
Ale tenhle kouř byl hustý ve spodní části
a řidší výš.
Takže jsem byl zmatený a zpochybňoval jsem,
co mě sestra Elizabeth v roce 1968 na základní katolické škole naučila.
Je pryč! Celá věž!
Je pryč!
Ty vole!
Budovu č. 7 Světového obchodní centra nic nezasáhlo, žádné větší trosky.
Neumřel jsi.
Tak do práce. Buď užitečný.
Uvnitř bylo sotva vidět.
Měl jsem u sebe mizernou baterku
a slyšel jsem, jak na eskalátoru křičí lidé,
tak jsem tam šel.
A byl jsem tam jediný policista.
A nějaký chlap, nevím, jestli to byl hasič nebo hlídač,
řekl: „Díkybohu, je tu policie.“
Já na to…
„Jo, přijela kavalérie. Jsem tu jen já, což není moc.“
Jižní věž se zřítila.
Museli jsme se přeskupit.
Vyrazili jsme k Severní věži.
Tolik hasičů.
Lili si do očí vodu.
Brečeli.
Byli tam i civilisté, kterým se podařilo z budovy utéct.
Popadl jsem jednoho chlapa a objal jsem ho.
Byl dospělý, starší než já, nejspíš kolem čtyřicítky…
Brečel a…
Prostě šok.
Byl jsem v šoku.
A uklidňoval jsem ho.
Prach se usadil.
A šli jsme na místo, kterému se dnes říká „Ground Zero“,
abychom pomohli urychlit evakuaci.
Když jsme tam dorazili, věž už tam nebyla.
Uprostřed ulic Church a Vesey byly jen trosky budovy.
I když byla Jižní věž zasažená jako druhá,
zřítila se jako první, protože byla zasažena níž,
což narušilo stabilitu budovy víc.
26. ÚNORA 1993
Po bombovém útoku Světového obchodního centra v roce 1993
nás proškolili, že letadlo nedokáže vlastní silou věž zbortit.
Ale pak už jsem tomu nevěřil.
Zmizte odtamtud. Zbortí se druhá věž.
- Řekli vám… - Jo, zbortí se.
Svolali jsme policisty,
aby drželi lidi od budovy dál,
protože bylo jasné, že se zřítí i ta druhá.
- Vypadněte odsud! - Jdeme!
Ptal jsem se záchranářů, co tam ještě dělají.
A oni se chtěli do té budovy vrátit.
„Zbláznili jste se?“
„Jsou tam lidi, které ještě můžeme zachránit.“
Cítil jsem se jako zbabělec,
že já bych odešel.
Tak fajn, nehodlal jsem se nechat zahanbit hasičem, tak jsem taky zůstal.
Pohyb! Běžte!
Severní věž měla nahoře anténu a ta se začala naklánět.
Uslyšeli jsme zvuky.
Já rozhodně.
Takové skřípání.
A to jsme byli o dva bloky dál.
Byl slyšet rachot.
A pak jsem uviděl, jak ta věž spadla.
Věž se bortí!
Utečte od ní! Honem!
Když ta budova padala, představil jsem si svoje dva syny…
jak mě pohání,
abych utíkal co nejrychleji.
A padl k zemi.
Sem!
Schoval jsem se u obrubníku.
Se svým tlustým zadkem a 110 kily
jsem se přimáčkl k 15 cm chodníku, abych to přežil.
Vzpomněl jsem si na vojenský výcvik a otočil se k výbuchu nohama.
Byl to úplný hurikán.
Napravo ode mě bylo převrácené auto.
Pak se strašně setmělo.
Neviděl jsem.
A všechno extrémně ztichlo.
Byl jsem mrtvý?
Nic mě nebolelo.
A najednou jsem nemohl vůbec dýchat.
Musel jsem si strčit ruku do pusy
a vyhrabat si z ní kusy cementu.
Byl jsem na kolenou a kašlal.
Popadla mě nějaká žena.
Dovedla mě k požárnímu hydrantu, abych si umyl oči.
Dala mi vodu.
Pořád vidím její obličej.
To byla jedna z těch hezčích chvil toho dne.
Někdo mi pomohl, když jsem to potřeboval.
Doufal jsem, že to JoAnn přežila.
Doufal jsem, že její spolupracovníci to přežili.
Doufal jsem, že většina lidí to přežila.
V takovém šoku
nedokážete pochopit závažnost toho, čeho jste právě byli svědkem.
Byli jsme v obchodním domě Syms.
Lidi, kteří tam nakupovali, měli v očích paniku.
Museli jsme je dostat ven.
Z toho kouře mě strašně pálily oči.
Tak jsme ze stojanu vzali pánské kapesníčky, namočili je
a začali je rozdávat.
Všem uvnitř jsme řekli, ať si kapesníkem zakryjou obličej
a snaží nevdechovat to, co bylo ve vzduchu.
Všechny jsme v řadě vyhnali jižně směrem k vodě.
Běžte. Honem.
Byly tam trajekty a lidi se soukromými loděmi.
Odváželi všechny z Manhattanu pryč.
Já a mí parťáci jsme ale neodjeli.
„Co budeme dělat teď?“
Zase jsem pomyslel na svou ženu,
jestli je v bezpečí.
Tak jsem jí zkusil znovu zavolat,
ale pořád žádná odezva.
Nemohl jsem se dovolat nikomu. Neměl jsem signál. Nemohl jsem volat.
Komunikace vypadla.
Na jedné z věží byla anténa,
která byla vysílačem pro většinu mobilů, televizí a rádií.
Takže jsme nemohli s ostatními orgány komunikovat.
Měli jsme dvoubodové spojení s policejní stanicí.
Takže jsme se slyšeli přes vysílačky.
Velitelství je severně od Vesey Street.
Rozumím.
Ale nic jiného.
A bylo extrémní ticho.
Bylo slyšet jen to,
jak hasičům pípají alarmy kyslíku, který měli na zádech.
Bylo takové ticho, ale zároveň to bylo ohlušující…
v kaňonu toho, co se z Manhattanu stalo.
Ten den jsem zažil něco,
co teď zpětně dokážu pojmenovat jako osamění.
Být odloučený od lidí, se kterými pracuju.
To je na nic.
Při takové pohromě
mě to strašně přemohlo, protože jsem byl naprosto odstřihnutý.
Tak jsem chtěl najít někoho, s kým bych měl být.
Procházel jsem kolem baru.
A bylo to zvláštní.
Něco mě napadlo.
„Nikdo by ti nezazlíval, kdybys došel za bar a…
vzal si láhev Johnnieho Walkera a nalil si panáka.“
I když jste abstinent,
vždy budete mít v hlavě ten hlásek,
že malý panáček ničemu neuškodí.
A takové myšlenky se mi honily hlavou.
Řekl jsem si:
„Dneska ne. Mám práci.“
A…
dodnes jsem se nenapil. Už to bude 38 let.
Byl jsem velitel detektivů z Bronxu.
Přispěchali jsme na Manhattan,
na křižovatku Trinity a Liberty,
když se Severní věž zbortila.
Na rohu té křižovatky je Burger King.
Tak jsem toho využil
a udělal si z Burger Kingu dočasné velitelství.
Začal jsem rozdávat úkoly
a postupně jsme se vydávali do terénu.
Sjížděli se tam policisté odevšud, z Brooklynu, Upper Manhattanu.
Bylo to jedinkrát za celou mou kariéru, kdy jsem nechtěl jít do práce.
Chtěl jsem být doma s rodinou.
To byla moje priorita, ale musel jsem to dát stranou
a spěchat z Queensu na Manhattan.
Jela jsem z Bronxu.
Zrovna jsem měla pokažené auto.
A bylo to šílené, protože všechno bylo zavřené.
Metro se zastavilo.
Všichni šli z Manhattanu pěšky.
Chtěla jsem si někoho stopnout, ale nikdo tam nejel.
Tak jsem nastoupila do autobusu a ten byl přeplněný.
Vystoupila jsem na 21st Street a došla na svůj okrsek.
Tolik mých známých se pohřešovalo.
Nikdo nevěděl, kde kdo je.
Policie začala hledat pohřešované.
Civilisté, záchranáři…
Mnoho z nás bylo na seznamu pohřešovaných.
Nepoužívejte vysílačku. Máme tam ženu.
Zraněná policistka.
Poslouchali jsme lidi, kteří uvízli v budově.
Kde jste, důstojnice? Jaká je vaše poslední poloha?
Plazila jsem se sutinami a snažila jsem se vytáhnout lidi,
až jsem z toho měla spálené boty i ruce.
Báli jsme se,
jak zvládneme najít tolik pohřešovaných.
Jak ověříme, jestli se pohřešujou?
Jak zjistíme, jestli jsou v budově?
13. OKRSEK
Odešla jsem ze stanice
a zamířila jižně k Světovému obchodnímu centru.
Chtěla jsem najít svého souseda Billa a zjistit, jestli je v pořádku.
Než jsem ten den odešla z bytu,
Billova žena mi zaklepala na dveře.
Řekla mi, že je v práci.
Volala mu, ale nedovolala se.
Slíbila jsem jí, že ho zkusím najít.
Rozhlédli jsme se tam a všech jsem se po něm ptala.
Pracoval jako hasič na 10th Street a Greenwich.
Tak jestli někdo neviděl jeho tým.
A jeden hasič mi odpověděl…
že ti jsou všichni mrtví.
Cítila jsem se hrozně.
Jeho dceři Cordelii bylo teprve šest
a toho rána byla zrovna u mě doma.
Hrála si s mým synem a v jednu chvíli řekla, že jí vypadl zub.
Vypadl jí první zub.
Nemohla se dočkat, až ho ukáže tátovi.
Chtěla ho ukázat tátovi a já jsem věděla, že už se nevrátí.
To mi lámalo srdce.
Skončili jsme na FDR Drive u Manhattanského mostu.
Pamatuju si, jak někdo křičel: „Zpátky!
Na mostě je dodávka! Vyhodí ten most do vzduchu!“
Všechny přemohla panika.
Mě, moje parťáky i lidi.
Pak jsem se zamyslel, proč sakra utíkáme.
Pyrotechnici tam žádnou bombu nenašli,
s dodávkou nic nebylo.
Byla jen opuštěná.
Ale nejdřív to dávalo smysl.
Sám jsem si pořád říkal, co přijde dál.
Panikařili jsme.
Kolovalo plno zvěstí.
Chybělo asi osm letadel,
nebyly k nalezení.
Zvěsti. Ale některé byly pravdivé.
Zjistili jsme, že zasáhli Pentagon.
Zjistili jsme, že v Shanksville v Pensylvánii spadlo letadlo,
Došlo k několika útokům na různých místech.
Nevěděli jsme, co mají teroristi v plánu.
Jestli bude dalším cílem Empire State Building.
Nebo jestli zaútočí na metro.
Věděli jsme jen to, že tohle je ten den a že se to děje na více místech.
Dál jsme pomáhali lidem, ale pořád jsem se nedovolal ženě.
Zkusil jsem jí zavolat znova.
Nakonec se mi podařilo spojit s naší chůvou.
Zeptal jsem se jí, jestli neví něco o manželce…
Řekla mi, že byla v New Jersey a už jede.
Byla v pořádku, takže…
díky tomu jsem se mohl soustředit na pomoc ostatním
a na záchranu lidí, kteří byli uvěznění uvnitř těch věží.
V tu chvíli jsem byla v šoku.
Byla jsem dehydratovaná a potulovala jsem se tam sama.
Došla jsem k budově Woolworth
a náhodou jsem tam uviděla Petea Panuccia,
svého seržanta z 19. okrsku, se kterým jsem měla noční hlídky.
Zaradovala jsem se: „Konečně někdo, koho znám!“
Hned mi řekl: „Panebože, Joanne, kdes byla?“
Setkat se znovu s někým z 19. okrsku byla velká úleva.
Byla naživu.
A celou dobu jsme od sebe byli sotva dva bloky.
Takový chaos tam byl.
Řekl mi, že vypadám hrozně.
A on taky nevypadal zrovna nejlíp.
Joanne hrozně kulhala.
Když jsem uviděl její koleno…
Já bych asi ležel na zemi, brečel a vyl bolestí,
ale ona jen řekla:
„Jsem v pohodě. Do práce. Do nemocnice pojedu pak s ostatními.“
Přišel nějaký šéf a řekl nám,
že potřebujou lidi na ulici, která vede k 7 World Trade.
Byla v plamenech.
17:20
Znělo to jako smrtelné úpění.
Utíkali jsme.
Valil se obrovský oblak prachu,
který se prohnal přímo přes Broadway.
Říkáte si, kdy to sakra skončí.
Když jsem se dostala domů, nemohla jsem uvěřit, že jsem vážně doma.
Moje dcera mě pevně objala
a řekla mi, že věděla, že budu v pořádku.
„Věděla jsem to.“
A já jsem si sedla do vany
a moje desetiletá dcera mě umyla.
Říkala mi: „Jsi tady.
Mám takové štěstí, že ses vrátila domů.“
Oba jsme s manželkou byli naměkko a pusinkovali jsme naši dceru.
Tu noc s námi spala v posteli.
Byl to takový pocit naprosté hrůzy,
který jsem pak ze sebe už mohl shodit,
protože už jsem byl doma, v posteli a s rodinou.
Byla to taková úleva.
Spal jsem asi jen hodinu.
Osprchoval jsem se, převlíkl, otočil se a šel zpátky do práce.
Měli jsme přijít ve čtyři ráno.
12. ZÁŘÍ 2001
Když se oddělení zorganizovalo, všichni dostali své instrukce.
Každý detektiv byl nějak využitý
pro Světové obchodní centrum.
Pracoval jsem na Ground Zero.
MÍSTO ZŘÍCENÍ SVĚTOVÉHO OBCHODNÍ CENTRA
O pár dní později nám velící důstojník řekl,
že všichni z kriminálky se mají vrátit do kanclu,
převlíct se do civilu a jít chytat lupiče.
A já zavrtěl hlavou.
Odmítl jsem.
Brečel jsem. Byl jsem hysterický.
Řekl jsem mu, že tam musím zůstat,
že nepůjdu hledat žádné lupiče, že je mi to fuk.
Že já půjdu hledat JoAnn.
A můj velící důstojník mi pak řekl,
ať se tam teda vrátím
a ať tam zůstanu, jak dlouho budu chtít.
Jen ať jsem s ním ve spojení, že jsme v pořádku.
ZÁCHRANNÁ AKCE NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN
Když všechny spočítali a zmenšili seznam pohřešovaných,
zjistili jsme, že 2 976 civilistů,
37 policistů z přístavní správy,
343 newyorských hasičů
a 23 policistů z NYPD
uvnitř nebo v okolí těch věží zemřelo.
Já jsem bohužel několik z nich znal.
Například Moiru Smithovou.
Ještě toho rána jsem ji viděl v kanceláři na 13. okrsku.
Zasáhlo mě to, protože byla z mé staré čtvrti.
A Moira byla jediná policistka, která uvnitř zemřela.
DŮSTOJNICE MOIRA SMITHOVÁ
Byla to policistka z mého okrsku.
Nechápala jsem to. Moira měla malou holčičku.
Občas jsem její dceru vídala v šatně nebo v policejní odpočívárně.
Roztomilá s červenými tvářičkami.
Bylo to těžké.
PÁR MINUT PŘED SMRTÍ
Viděli jsme v novinách fotku, jak Moira někoho zachránila
a vyvedla ho z budovy.
Nevím, jak dlouho trvalo, než jsem se dostal do nemocnice,
ale zhruba tou dobou se ta věž asi zřítila,
takže jsem neměl moc času, než bych tam umřel.
A ta policistka…
Nevím, kolik lidí z té budovy dostala, než pomohla mně.
Byla své policejní povinnosti vážně oddaná.
Vrátila se do toho nebezpečí a snažila se zachránit další.
Postupem času jsme si všichni uvědomili, že se JoAnn domů nevrátí.
Ztratili jsme naději.
Dohnala nás realita.
Tak jsme začali zařizovat pohřeb.
V den, kdy to rodina zařídila, jsem přišel z práce domů
a zazvonil telefon.
„Briane, volá ti strýček Mike.“
Slyšel jsem to v jeho hlase. Je to velký, statný chlap.
Dusil se.
Pozdravil a zeptal se, jestli mi už někdo volal.
A já, že ne.
A on mi řekl, že našli JoAnn.
„Do prdele.“
Našli ji.
A…
Dodnes mě to bolí.
Aspoň
jsme to věděli.
Bylo to jisté.
Ale hodně lidí své blízké nenašlo.
A možná nikdy nenajde.
My jsme měli štěstí, pokud se to tak dá říct,
že jsme to zjistili během prvních pár týdnů.
Potřebuju kýbl! Podejte ho.
Poslední záchranná mise proběhla 27 hodin po zhroucení.
Pak už nebyl nikdo.
Záchranné mise se pak proměnily v hledání mrtvých.
Na soudním lékařství jsme pak pokračovali v identifikaci
a dělali jsme, co jsme mohli,
abychom ty lidi vrátili jejich rodinám.
V centru pro pozůstalé to bylo těžké.
Pamatuju si jednu rodinu, která mi kladla spoustu otázek,
zatímco já jsem vyplňoval papíry a bral vzorky z kartáčků,
abychom díky DNA provedli identifikaci.
Bylo to srdcervoucí,
vidět v jejich tvářích ten strach a smutek.
Toho ráno bylo zabito 2 976 civilistů.
Uběhlo 25 let a identifikovali jsme jen 60 %.
Takže 40 % rodin nemá co pohřbít.
A bez odpovědí se zblázníte.
Ten den mi pomohl zvyknout si na pach smrti.
V márnici jsem viděla tolik smrti.
Nejdřív jsem to nezvládala a chtělo se mi zvracet.
Pak už mi ten smrad ani nevadil.
Na parkovišti jsme měli 11 nebo 12 chladírenských vozidel.
A nějaké ženy tam začaly nosit květiny,
velké věnce, které dávaly před vozidla, aby uctily ty mrtvé uvnitř.
Celou tu oblast jsme zakryli bílým stanem
a z toho se pak stal Pamětní park.
Lidi psali na zeď vzkazy.
Připichovali tam fotky.
A na jednu fotku něco načmáralo nějaké dítě.
A nahoře stálo: „Maminka“.
A to byla připomínka toho, koho hledáme.
HLEDÁ SE
VIDĚLI JSTE TATÍNKA?
Pár měsíců po útoku našli mého souseda Billa.
Jeho žena mi řekla, že ho v noci našli.
Toho dne jsem byla v márnici. A přivezli dva hasiče.
Nevěděla jsem, že je jedním z nich. Zjistila jsem to až pak.
Všimla jsem si, že vždycky, když pršelo, nechával si boty před dveřmi.
Byly tam Billovy, Cordeliiny a Liamovy.
Dětské tam byl vždy.
A po 11. září jsem jednou přišla domů a zrovna pršelo.
Viděla jsem Liamovy a Cordeliiny boty, ale Billovy tam nebyly.
V tu chvíli mi to fakt došlo. Nemohla jsem uvěřit, že je pryč.
Kdykoli, kdy našli někoho ze záchranných složek, vše se zastavilo.
Vztyčili jsme nad ním americkou vlajku
a všichni jsme mu salutovali,
zatímco byl z Ground Zero vynesen.
Bylo to…
Vhání to slzy do očí.
Zhruba devět měsíců jsme hledali mrtvé.
Až do května 2002.
Bylo to těžké.
Byl jsem v práci a už jsem nedokázal fungovat.
Brečel jsem…
stočený do klubíčka.
Protože jsem se snažil si vybavit, co jsem dělal, a tak podobně…
A tehdy jsem se začal fakt bát.
Asi jsem začal pořádně vnímat, co se vlastně stalo.
Pořád docházelo k vraždám.
Lidi umírali i mimo Světové obchodní centrum.
Pořád jsme museli mít na ulicích i vyšetřovací tým.
Vaše každodenní rutina díky tomu byla běžnější, ale…
neomlouvalo nás to z hledání mrtvých.
Někdo z našeho týmu
byl vždycky přidělený k soudnímu lékaři
a někdy i dva z nás měli pomáhat s hledáním
na skládce na Staten Islandu.
Byla to stará newyorská skládka odpadu na Staten Islandu,
takže přesunuli ty trosky tam.
To měli na starosti detektivové,
procházet ty trosky a hledat části těla
nebo předměty, které někomu patřily.
Nejdřív jste dostali jen hrábě a měli jste hledat.
Když jste našli doklady nebo nějakou kost,
dali jste to do kýblu.
Dobrovolně jsem se přihlásil.
Bylo to nesmírně uspokojující,
protože jste doufali, že někomu poskytnete informace,
někomu z rodiny těch mrtvých.
Později ale zmoudřeli.
Začali vydávat ochranné obleky,
boty, rukavice a masky, ve kterých jste mohli hledat.
Tam jsem nejspíš dostal rakovinu.
Diagnostikovali mi rakovinu prostaty.
Naštěstí to chytili už v rané fázi.
Většina lidí, která tam pracovala,
chytla nějakou nemoc, která s 11. zářím nějak souvisí.
V roce 2021 mi přišla zpráva, že mám rakovinu.
Byla to vzácná urologická rakovina. Má ji jeden ze čtyř milionů.
Litoval jsem se asi deset minut.
Chvilku jsem se cítil jako oběť,
ale pak jsem byl připravený bojovat,
ať to ze mě dostanou.
Tak to bylo.
Mám na obličeji rakovinu kůže.
Když jsem to zjistil, bál jsem se.
Dnes už umřelo víc lidí na nemoci související s 11. zářím,
než jich umřelo během samotného útoku,
což je vážně znepokojivé.
Podle mě chtěli teroristé zničit ty věže
kvůli tomu, co symbolizovaly.
Ale získali z toho mnohem víc,
protože ta tragédie má stále dohru.
Uběhlo už 25 let.
NÁRODNÍ PAMÁTNÍK
Pohřbila jsem nejméně 50 přátel.
Přátel! A co teprve…
lidi, které neznám.
Těch je mnohem víc.
- Panebože. Tady jsou. - Jak je?
- Rád tě vidím. - Vypadáš dobře.
Díky! Ty taky!
- Jak je? - Rogere.
Všichni z nás…
by měli mluvit.
Já s Petem o tom spolu mluvíme každý rok.
Ahoj, zlato.
Prožíváme tu bolest.
- Jak se máš? - Jsem v pořádku.
Moc ráda tě vidím. Vypadáš skvěle.
A pomohlo to.
Ale pak už to bylo moc.
A musela jsem jít na terapii.
- Manhattan. - Vypadá…
Jo.
- Jak se tu cítíte? - Dobře.
- Jo. - Jo, já vím.
- Je to zvláštní? - Jo.
Ta nová budova je ale hezká.
Je to poprvé, co v té nové jsem.
Fakt?
MacLeode, ty burane.
- Nech bráchu na pokoji. - Proč?
Klídek, šampione.
Jo.
Budily mě noční můry.
To je to nejhorší.
Jdete spát a máte pocit, že vás pohřbívají zaživa.
A podle mě není policisty, který by se necítil stejně.
Málem jsem se zhroutila.
Pak se ozvala 9/11 Foundation, že mi pomůžou.
„Pomůžeme vám.“
Vidím na tobě, že jsi rozrušený.
- Otřesený? Jsem. - Jo, otřesený. To nic.
Bál jsem se sem přijít.
Jsem velkým zastáncem toho, aby i muži dbali na své psychické zdraví.
Běžte. Máme pojištění. Udělejte to.
Mluvit nebolí.
Nelíbí se mi…
být na tomhle místě.
Nelíbí se mi tu. Ale jsem ráda, že jsem s vámi.
S vámi se cítím v bezpečí, protože to chápete.
Chápeme věci, které nikdo jiný na světě nechápe
a asi by ani neměl.
Nikdy jsem to osobně nezpracoval.
Dceři nebyly ani dva roky.
Chtěla jenom vědět, proč táta pořád chodí do práce.
A já utíkal před těmi vzpomínkami,
abych to nemusel každý den prožívat znova.
Můj život už nikdy nebyl jako dřív, stejně jako pro spoustu dalších.
Nevěděl jsem,
jak pojmenovat to, co jsem zažíval, protože jsem to neznal.
Nechápal jsem to.
Byl to hrozný útok na náš národ. Je to místo činu.
Mnoho měsíců poté to byl i hřbitov.
V mysli mi to víří a vidím fotky Petea a Joanne z toho dne.
Vidím fotky Rogera na parkovišti Pathmark,
jak si polívá hlavu vodou.
Vrací se mi to a je těžké na to myslet.
Já jsem to pouštěl ven ve sprše.
Šel jsem do sprchy
a tam jsem brečel.
A brečel a brečel a…
Nikdy jsem to nikomu neřekl.
Tak jsem to dostával ven.
Jo.
Když jsem šla do důchodu, tehdy mě to vážně zasáhlo.
Kdo jsem? Už nejsem relevantní.
- Změní tě to. - Ano.
Proto jsem přestala pít. V důchodu…
Co jsme dělali? Chodili do baru.
Tak jsme se s tím vypořádávali a mluvili jsme o tom spolu.
Ale spousta našich kolegů dneska kvůli 11. záři a PTSD trpí,
protože to za celou svou kariéru neřešili.
Vy z vražd vidíte mrtvoly neustále,
mrtvé děti a podobná zvěrstva, a všichni máte PTSD.
Musíte to zpracovat,
jinak to bude ve vás hnít a změní vás to.
Díkybohu za tohle setkání.
Celou dobu jsem si myslel, že jsem jediný, kdo blázní.
A nebylo to tak. Teď už to vím.
Přijít sem bylo… Pardon.
Já nebrečím, ty brečíš!
Na kamery ne, ale pak si tě podám.
Mám tě rád.
Musíš si vyčistit mozek jako my.
Nemůžeš to v sobě držet.
Těší mě, jak teď Brian vypadá.
Vypadá úplně jinak, než když začal.
- Dneska je to terapie. - Vážně.
- Podívejte na nás. - Je to komfortní.
Komfortní zóna.
Je nám komfortní spolu mluvit.
Žvýkali jsme tu samou hlínu.
Jo.
Duševní zdraví je stejně důležité jako to fyzické.
A teď to chápu.
Ale trvalo mi to 19 let, než jsem o tom začal mluvit s terapeutem.
Musel jsem.
Protože nejsem superhrdina.
Částečně jsou to výčitky z přežití. Tys byl v Burger Kingu.
Tommy, ty taky.
On taky. Byli tam všichni.
Říkáte si: „Proč se to nestalo mně?“
Přemýšlíte o tom.
Celkem 23 našich policistů z NYPD,
37 policistů přístavní správy
a 343 hasičů bylo zabito.
Bůh nám dal vzpomínky z určitého důvodu.
Abychom si je pamatovali.
Abychom si pamatovali, co se stalo, a nezapomněli.
Na místě, kde kdysi stála Dvojčata,
teď máme Věž svobody.
Nikdy jsem ji neviděl z téhle výšky.
Je majestátní.
A jsem rád, že jsme jim to takhle nandali.
- Jsem rád. - Jo.
Jsme naživu.
Všichni to nějak přežíváme.
A vážím si toho, že postavili památník pro všechny
ty záchranáře, civilisty
a občany z jiných zemí, kteří byli toho dne zabiti.
Je to symbol síly a odolnosti,
že nás srazili na kolena, ale postavili jsme se.
Jako země, nejen jako město.
Památník je naprosto úžasný.
Ten otisk budov se jmény a vodopádem.
- Je to krásný den, že? - Jo.
Jako tehdy.
- Jo? - Tady je Jimmy Riches.
Byl polda, než se přidal k hasičům. John Chipura.
Hodně jich znáš ze Staten Islandu, že?
Ježíši Kriste. Timmy McSweeney. A tady je Moira.
Terorismus není jen jeden útok.
Je to neustálý stav, kdy lidem ničí život strach,
nemoci a duševní neschopnost.
Protipólem zla je…
láska a lidi, kterým to není jedno.
Ta tragédie celou zemi spojila. A hlavně samotný New York.
Dokazuje to, co všechno zvládneme.
Překlad titulků: Beata Krenželoková