VIDĚLI JSTE
Přináším vám Sutechův dar smrti.
A celému mrňavému,
nekonečně odpornému vesmíru.
PÁN ČASU
ŘÍŠE SMRTI
Doktore!
Utíkejte. Všichni pryč!
- Rychle! Utíkejte! - Přináším Sutechův prach smrti.
Poběžte!
Doktore! Rychle pryč!
Naskoč si, kovboji.
Kate, tady Doktor.
Jedeme zpátky. Pokuste se tu věc zadržet.
- Přináším Sutechův prach smrti. - Palte ze všech zbraní!
Proč ji nevidím?
Kulky se proměnily v prach.
Krucinál.
Přináším Sutechův prach smrti.
Slyšíš mě, Doktore?
Loučím se s tebou s láskou a vděkem.
Pošli tu nestvůru zpátky do pekel.
Ne!
Musím doufat, že zase jednou budou zpívat ptáčci.
Jsem si tím jista.
Nezbývá nám nic jiného...
než bojovat.
Vem za to, Mel!
Rychleji už to nejde!
Říkám, ať za to vezmeš!
Všichni tady umřeme!
Doprava, Mel!
Přerušujeme vysílání varováním o incidentu v centru Londýna.
Byla nařízena okamžitá evakuace všech obyvatel.
Co je? Co se tam venku děje?
Věříte v sílu modlitby?
To tedy rozhodně ano.
Pak vyřiďte Stvořiteli, že se snesu na jeho království nebeské
a zmocním se jej ve jménu sebe sama.
Co to povídáte?
Co jste zač?
Je mi líto, ženuško drobounká.
Nesmírně mě mrzí, že to musí skončit takto.
Těch plánů, co jsem měla...
Časová membrána kolabuje.
Utíkejte. Bunkr číslo 17.
- Proč nevidíme moji mámu? - Ruby, teď řešíme větší problém.
Je to vzpomínka na TARDIS.
TARDIS sestávající ze vzpomínek.
A živí se tebou, Ruby.
Dej tomu úplně všechno. Vzpomínej ze všech sil.
To zvládnu. Jdu na to.
Jestliže je čas vzpomínka, je vzpomínka strojem času.
Jo. To je přesně ono.
Zaber.
To by mělo stačit.
Tak jo.
TARDIS si na sebe začíná vzpomínat.
Doktore!
Tak se opět setkáváme, starý příteli.
Opovaž se.
Co to před námi stojí?
Sutech. Smrt věků.
Typhonská bestie. Nejmocnější monstrum, s jakým jsem kdy bojoval.
Jestliže je Sutech ztělesněním zla, proč ho Osirané nezničili?
- To jsou moje vzpomínky. - Nesměli.
Klesli by tím na jeho úroveň...
- To je tvůj život. - ...tak jej uvěznili.
Vypráví to tvůj životní příběh.
Před dávnými časy, v Anglii roku 1911,
byl Sutech zkrocen a uvězněn na věky věků.
Pak ale znovu povstal a já ho porazil.
Uvrhl jsem tě do časového víru.
Poslal jsem tě vstříc tvé vlastní smrti.
Místo toho jsem našel domov.
Držel jsem se tvého pekelného stroje
a po mnoho, mnoho let jsem se schovával.
Po celou dobu jsem s tebou cestoval,
sedlaje páteř tvé lodi,
zatímco jsem zřel věčnost a vyvíjel se do svého skutečného božství.
Teď znám každičké zákoutí tvého stroje času
a dokážu si ho podmanit.
Učiním z něj svůj oltář.
Chrám svého impéria smrti.
Již nikdy se ti nevrátí, Doktore. Nikdy.
Kolik však tajemství já uvnitř TARDIS spatřil.
Její jméno.
- Susan. - Dokonalá past.
Stvořil jsem přízrak jejího vesmíru,
abych v každičkém světě, ve kterém jsme kdy přistáli,
zrodil je.
Zástup svých andělů smrti,
již právě stanuli jako vítězové napříč celým vesmírem.
Přináším Sutechův prach smrti.
Všechny živé bytosti jsou ohavností.
Sestoupil jsem, abych je poslal vstříc požehnané smrti.
A to mi lahodí.
A já tě proklínám, Sutechu.
Proklínám tě ve jménu života samého!
A oběma srdci posledního Pána času ti přísahám,
že tě zastavím.
Porazím tě.
A zvrátím smrt.
A jak to... že jsem pořád naživu?
Zabít mě je pro tebe darem.
A věř mi, Sutechu, že ve hře je vyhynutí druhu.
Tak co ti v tom brání?
Jak to, že mě bůh smrti ještě nezabil?
Co mi uniká?
Řeknu ti tajemství, Suťo.
Ten pocit, který se tě právě zmocnil, ty pochyby...
Cítil ses někdy víc naživu?
Že je to něco?
Utíkejte!
- Co to je? - Vzpomínka na TARDIS.
Sesbírané drobky ze všech TARDIS, které kdy byly.
Drží pohromadě silou vůle, naděje a štěstí.
Funguje to vůbec? Vzlétneme s tím?
Nemám šajn.
Ale ne! Tohle potřebujeme!
Počkej, Rubinko.
Přivaž to k tomu.
To zmákneš.
Mel?
- Co? - Stáhni tu páku.
A přecvakni všechny ty přepínače.
Ruby, vidíš ty dráty?
Svaž je dohromady. Pevně.
Doktore, máme tu požár.
- Je ten krám bezpečnej? - Asi jako jízda na tygrovi.
Tak jo.
To je hned jiná.
Tak jo. Že by?
Asi jo.
Hlavně klid.
To je ono.
Hezky pomalinku.
Tak.
Vidíte?
Ten hák je kovalentní vazba.
- Takové inteligentní lano. - Něco jako...?
Inteligentní rukavice.
U těch jsme se poznali.
Kdybys jen věděla, jak moc mě to mrzí...
Musíme se stabilizovat.
Bez vzpomínek časového okna vyletíme do povětří.
Ta obrazovka drží TARDIS pohromadě.
Tak jo. Co jsem prošvihla? Všechny Susan Triadové byly nevinné?
- A skutečné? - Se vším všudy.
S každým přistáním TARDIS ji to vyplivlo na svět.
Takhle... TARDIS má vnímací filtr,
aby si jí nikdo nevšiml. Neviditelně číhá.
Ale vysílá kolem sebe pole o poloměru přesně 66,7 metru.
Sedmdesát tři yardů.
Jak to víš?
Prostě to vím.
V 73 yardech se dějou divy.
Lidi mluví o přízracích.
Sutech to pole využil, a to pěkně zostra.
Soustředil se a kdekoliv jsem přistál, vytvořil nového člověka.
Ale díky vnímacímu filtru zapadala. Byla svérázná.
Měla minulost. Měla pravdu.
Ale Doktore, na Zemi jsi přistál snad stokrát.
A pokaždé se musela zrodit znovu.
S každým přistáním TARDIS nabírala podoba této ženy na síle.
V roce 2024 z ní byla Susan Triadová.
Velkolepá osobnost.
Co udělala? Sutech ji nazval andělem smrti.
Co má na svědomí?
Prach smrti.
Postupně pohlcuje celý svět.
- Takže máma je...? - Jako všichni.
- Copak nemůžeš...? - Nezmůžu nic.
Když ona...
Dělo se to znovu a znovu.
Kdykoliv jsem tam přistál...
V roce 1999...
V roce 1066...
V roce 2005.
Země umírá.
Nesčetněkrát.
Každý svět, ve kterém jsem stanul...
Mrtvý.
Venuše.
Telos. Karn.
Oodosféra.
- A Skaro. - Dalekové jsou mrtví.
Všechno je mrtvé.
Ale...
Hromadu míst jsi ještě nenavštívil. Určitě jsou v bezpečí.
Cestoval jsem daleko.
Všechno v mých stopách vymírá.
Celý časoprostor.
Je to moje dílo.
To není pravda.
Ne.
Všechna slunce jsou mrtvá.
Celý vesmír se zastavil.
A na vině jsem já.
Protože jsem ty světy navštívil.
Dělal jsem to pro radost.
Vesmír utichl pod rouškou smrti.
A přesto... jedna věc přetrvává.
Jediná věc, která i navzdory mně dál žije.
Pán času.
Ne. Někdo významnější.
Tajemství, které v sobě nese to dítě.
Ale já je najdu.
Skrývají se kdesi v dutinách tohoto zpustlého vesmíru,
omíláni větrem a ztraceni v divočině.
Promiňte.
Dokážete mi říct,
kde jsme?
To netuším.
Nemám nejmenší ponětí.
- Ale mohu vám nabídnout čávu. Dáte si? - Jste moc milá. Jestli máte nazbyt...
Kde jste se tu vzal?
Odnikud. Jsem tak trochu... ztracený.
Bloudím už celou věčnost.
Celé týdny jsem nikoho neviděla. Prošla tudy karavana, která měla namířeno...
Těžko říct. Kamsi tímto směrem.
Prý šli za jídlem, ale už jsem je neviděla.
Neboj, broučku. Jen donesu pánovi čávu.
Kdopak je maličká?
Myslím, že Brindle.
Brindle Dee.
Ale zapomínám.
Jak se to tu jmenuje?
Lovím v paměti...
Prý umírají vzpomínky.
Byl tu muž, který tvrdil, že s vlnou smrti umírají i samotná fakta.
Ale mám pocit, že jsme ve městě...
Začínalo to na B.
A planeta?
Asi nebudu odsud.
Pak jsem poznala manžela. Ať už se jmenoval jakkoliv. A byl vysoký.
To si pamatuju.
Ale to už je strašně dávno.
Alespoň jste přežila.
Tím si nejsem tak jista.
Ale z nějakého důvodu si vzpomínám, že tímto směrem stála opera.
Proč mi utkvěla v paměti? Možná jsem tam zpívala.
Sjížděli se tam lidé ze všech koutů. Těch světel a diamantů... Bylo to nádherné.
Našel by se u vás kov?
Kov je vzácná komodita, pane.
Vzácné už bohužel není vůbec nic.
Musím uznat, že máte moc pohlednou tvář.
- Za chvíli už si ani nevzpomenu. - Jste opravdu moc hodná.
Tu lžíci využiju. To vám slibuju.
Možná s ní i zachráním vesmír.
To by bylo hezké.
Raději už běžte.
Jste v pořádku?
Moje dcera je nejspíš po smrti, viďte?
A já na to zapomněla.
Obávám se, že ano.
Je mi líto.
Vlna smrti si prý klestí cestu rodokmenem.
Ale jeden muž mi tu tvrdil, že...
že je to zvrácené. To byla jeho slova.
A natolik odhodlané zabíjet, že to cestuje zpět v čase.
Z matky na dítě.
Ale to nevadí. Jsem už dočista vyčerpaná.
Máte tak pohlednou tvář.
Přísahám se lžící v ruce.
Přesně to potřebujeme.
Kus kovu. Něco skutečného, co není jen vzpomínkou TARDIS.
Děkuju ti, milý kdosi.
Podívejte.
Uplynula věčnost, a pořád jsem spojený s časovým oknem.
Co měla znamenat ta egyptská šaráda?
Kulturní přivlastňování.
Pusťte mě!
A kdo byla ta žena a ten chlap s tím hárem?
Ti jen cestovali v TARDIS.
- ...zničím kosmos. - Tak jsem poznal Mel.
Co my se spolu nacestovali...
- Zlaté časy. - Poznali jsme Einsteina.
- Planetu Zemi ušetřím. - Vážně?
Svěřím vám ji jako hračku.
Úplně jsem zapomněla.
- Jsi v pořádku? - Ne, Sutechu...
Akorát vyčerpaná.
- Pořád to nechápu. Co se změnilo? - Ne!
Sutech se celé roky schovával. Proč teď zaútočil?
- Zeptej se znova. - Proč zaútočil?
Proč se Sutech zjevil na Ruby Road?
Odpovídá ti to. Ty obrazy se k tobě snaží proniknout.
- Jak jako? - Snaží se ti pomoct.
Časové okno je spojené s tvými vzpomínkami. Možná se na něco ptá.
Ale jak to souvisí s mojí mámou?
No... protože...
Sutech se nám zjevil před kostelem,
protože když tam přistál s TARDIS v roce 2004,
viděl něco, co nebyl schopen pochopit.
- Tvoji matku. - Ale kdo to je?
To nevíme. A neví to ani on. V tom to celé vězí. Koukej.
Stačí, že jsme z ní zoufalí my, ale Sutech...
Ten ze sedla TARDIS pozoroval všechen časoprostor,
ale jedna žena jeho pohledu unikala. Jedna jediná záhadná žena.
Proto nás drží při životě. Chce zjistit, co je ta žena zač.
Ale proč se jí u všech čertů bojí i bohové?
Není to přece žádná kosmická obluda. Co bych pak byla já?
Ruby, ty jsi nepochybně člověk.
Ale co je teda ona?
- A proč ukazovala na tebe? - No tak.
Pojď ke mně.
Melanie.
Vidím tě.
Dokážeme napříč časoprostorem vystopovat živé bytosti.
I rodiny.
Copak ji nemůžeme nějakým způsobem odkrýt?
Ale vláda říká...
- Jaká vláda? - A tohle je kdo?
#VOLBY46
- Celá vláda se potupně zhroutila, Amole. - Ukaž mi to.
A teď nastal čas volit...
Tak nic.
Vrať mi to.
Tohohle mám na mysli.
- ...kontroverzní prohlášení. - Ukaž.
- Obzvláště pak režim testování DNA. - Dává ti to další odpověď.
Ale co to znamená?
Tohohle znám z televize, ale tenhle?
Navrhuji povinné testování DNA celé populace.
Roger ap Gwilliam.
Nejnebezpečnější premiér v dějinách.
Ale to jsme v roce 2046. Nepotkala jsi ho, že ne?
Ne. Copak bych mohla?
Tak proč se ti to pouští?
Rok 2046...
Rok 2046.
2046! On to dotáhl.
V celé Anglii se zavedlo povinné testování DNA.
- Jestli tvoje máma žila... - Je v záznamech.
Byla by evidovaná. Nenašli jsme ji, protože nebyla testována.
Ale v roce 2046 nemá na vybranou.
Ukazuje nám to cestu, Ruby. Cestu za tvojí mámou.
- Stačí jen... - Co to znamená?
- Že ji dokážeme najít? - Dobře, ale co pak?
Nezahlcujte mě otázkami.
Tak jo.
TARDIS už sice moc šťávy nemá,
ale stačí nám jen poslední...
Super. Píšťalka se šikne.
- Roku 2046, už se řítíme! - Rok 2046 přece neexistuje.
Existuje, ale pod rouškou smrti.
Sám jsem tam totiž přistál.
Podrž to.
Vidím je, Melanie.
Každý živoucí tvor má v sobě mrtvé buňky.
Kůži, nehty, sklovinu.
Sutech vidí skrz mrtvé.
Blíže, Melanie.
Blíže!
Přiveď je Sutechovi.
Odhal jméno té matky!
2046.
Děkuju ti.
Byl jsem tu u svržení vlády Rogera ap Gwilliama.
Bývalé Ministerstvo zdravotnictví.
Budou tu mít DNA.
Takže budeme hackovat počítač?
Něco v tom smyslu.
Paráda.
Tak jo. Seznam DNA byl uzamčen přísným zabezpečením.
Ale hádejte, kdo ho vymyslel.
No tak.
Funguj.
Jo!
Super. Mel, radši běž hlídat. Sutechovi služebníci můžou být kdekoliv.
A hlavně neriskuj.
Všichni z toho vyvázneme.
O mě se nestarej.
Najdi to jméno.
Odevzdej se mi, Melanie.
To jsem já.
Tak co dál?
Stiskni „hledat“.
Ukrývá se tam jméno tvé mámy.
A možná že nám pomůže v boji se Sutechem.
PROBÍHÁ HLEDÁNÍ
Hledá mezi 76 miliony lidí.
Kdo to je?
Melanie.
Já tě vidím.
Podvol se Sutechově vůli.
Jen hledej.
POTVRZENA SHODA DNA
Co to...?
Co to znamená?
Je mrtvá.
Zemřela. Mrzí mě to, Ruby.
- Měl jsem tě nade vše rád, Mel. - A co dobrého ti láska přinesla, Doktore?
Komu kdy pomohla?
Prozraď mi to jméno.
- Ale co to znamená? - Dej Sutechovi to jméno.
Přiveď mi Pána času a to dítě i s jejich střeženým tajemstvím.
Přináším ti dar, svatý Sutechu.
Výborně.
Poslední dvě živoucí bytosti, které skolíš vlastní rukou.
Pak můžeš ukončit náš ubohý položivot, aby mohlo zavládnout ticho.
Konečně staneš v čele, sám na věky věků,
zatímco ti bude ležet u nohou tvé impérium prachu, ledu a zapomnění.
Ukaž mi to jméno.
Ukaž mi ho, dítě.
- Sutechu. - Přines mi ho sem.
Sutechu, přísahám, že tě budu uctívat, když mi jen dovolíš...
Odolej.
Žiješ už déle, než si vůbec zasloužíš, ubohý Páne času.
- Mám to jméno. - Ne!
A dám ti ho. Jen ho prosím tě pusť.
Nedělej to.
Našla ho ta obrazovka.
Ale já tomu nerozumím.
Jakkoliv bych si to přála.
To jméno je to jediné, po čem jsem celé ty roky prahla.
A teď jsem ho našla.
Ale nerozumím tomu.
Třeba tomu porozumíš ty.
Možná že čeká právě na tebe.
Tak dlouho jsem čekal...
Ty prašivej bohu ničeho.
Ne!
Já to moc dobře věděl, Sutechu.
Je zákeřná.
Poslouchej mě.
Tudy.
Zemřete Sutechovou rukou.
Ne!
Tak jsem zpátky!
Vstříc víru.
Podrž tu páku.
- Co se to právě stalo? - Není nad píšťalku.
Držím ji!
Zažil jsi se mnou všechen časoprostor, Sutechu.
Tak mě napadlo: „Co kdyby ho zažil znovu?“
Co se stane, když přivedeš smrt ke smrti?
Vdechneš jí život!
Ten náš klučina mazaný!
Přiveď smrt ke smrti. Všude!
Tuhle pusť. A popadni tyhle dvě.
Co se děje?
Život, Ruby. Život.
Vdechli jsme život celičkýmu vesmíru!
Tak jo. Vortis.
Tigella.
Vox.
Messaline. Calufrax.
Spiridon.
Telos.
Šan-šen.
Oodosféra ožila.
Vítejte zpátky, Oodové.
A koukej.
Tahle planeta se jmenuje Agua Santina.
No ahoj.
Lžicí.
Porazili jsme příšeru.
A teď...
se jí musím sám stát.
Sutechu Ničiteli!
Pane smrti všemohoucí!
Zvítězil jsi!
Protože jsem hrdý...
Hrdý na to, že jsem lepší než ty.
- A jestliže ty jsi smrt... - Ne!
...pak já musím ztělesňovat život. A přesně to také jsem. Život.
A proto jsi zvítězil, Sutechu.
Stvořil jsi ze mě tohle.
Stal jsem se poslem smrti.
Ne!
Pane.
Ale stále jsem to já.
Stále mám své vzpomínky i rodinu. To všechno mi zůstalo, že ano?
Samozřejmě.
Jste stále sama sebou.
Bůh smrti stvořil život.
A nadělil vám úctyhodný mozek.
Určitě byste se nám v UNIT hodila.
Ále, drahá.
Mileráda vám pomůžu. Klidně budu vařit čaj.
Ten čaj je od vás?
Je to tak.
Tak už ho nedělejte.
Christophere!
Kdybyste jen viděli mě. Musela jsem dojít domů.
A hned jsem od babičky dostala céres, že neutírám prach.
Cherry.
Ale chtěla jsem říct...
Už je to dobrý, mami.
Chtěla jsem ti poděkovat, Doktore.
Přivedls mi ji domů.
Všechny jsi nás přivedl zpátky... bůhvíodkud.
Pamatujete si, co se dělo, když...
Jen ozvěny.
- Dokázali jsme to. - DNA úspěšně dohledána.
Ty bláho.
Moje máma.
Louise Alison Millerová.
Třicet pět let.
U vašeho porodu jí bylo 15.
Dle spisu byl její otčím... řekněme problémový.
Buď ráda, že tě z toho domu odnesla.
Musela to těhotenství tajit.
Otec, William Benjamin Garnet.
V té době 15letý.
V 18 letech se Louise přestěhovala do Coventry. A získala titul.
- Je to zdravotní sestra. - To právě nechápu. Je tak... obyčejná.
Je úžasná.
Jasně. Je úžasná, a přitom obyčejná. A za to si ji vážím.
Ale...
Jak se jen skryla před zraky boha?
Porazila Sutecha.
Byla důležitá...
protože jsme si ji tak vykreslili. Tak je to se vším.
S každou válkou, náboženstvím i milostným příběhem.
Přikládáme věcem důležitost.
Zatímco se veškeré tvorstvo točilo kolem ní,
její samotná existence nabyla větší moci než Pánové času a božstvo.
Nejdůležitějším člověkem ve vesmíru byl nakonec ten nejobyčejnější.
Vyděšená mladá dívka, která se jen snažila zachránit své dítě.
Ale ukazovala prstem.
To je pravda.
A na tebe, Doktore.
Neukazovala na mě.
Vyčistili jsme ten záznam. Za mnou stála ta lampa.
- No a? - Byl to ukazatel.
Ukazovala na jméno té ulice.
Dávala ti jméno.
Božínku. A já si vždycky myslela, že jméno Ruby mi vybrala sociálka
nebo sanitka nebo tak někdo. Ale ne. Byla to ona.
Vybrala mi ho máma.
Jmenuju se Ruby.
Je šťastná.
Má vlastní byt. Chlapáka jménem Mike.
Za tři týdny letí do Španělska.
Ale jde o to,
že měla víc než 7 000 dní na to, aby se tě vydala najít,
ale neudělala to.
Ale já ji našla.
Se strojem času.
Přijde ti to fér?
Louise učinila rozhodnutí a...
měli bychom ho respektovat.
- Co si dáte? - Ovesné cappuccino, prosím.
- Ruby? - To jsem já.
Dostala jsem jméno podle ulice.
Ruby Road.
Před 19 lety jste mě odložila u kostela.
Panebože.
Uložila jste mě do bezpečí.
A chci vám poděkovat.
- Promiň mi to. - Neomlouvej se.
Takže jsi to ty.
Holčičko moje.
Vy jste zlatíčko.
Dlouho jsem se s tebou chtěla spojit.
Každé Vánoce jsem si říkala: „Tak teda letos.“
A hned nato jsem si řekla: „Co když mě nenávidí?“
Náš dům žádnou nenávist nezná, drahá.
Ale čeho máme hodně, jsou fotky.
- Fakt? - Tak 500 jich tu bude.
A fyzických. Vytiskla jsem je.
Až ji uvidíte v deseti letech v kostýmu Davida Bowieho...
Nezdržím tě.
Jenom si povyprávíme o životě, podělíme se o pizzu a...
Máma už Louise ustlala u babičky v pokoji.
A pak můžeme vyrazit. Jen my dva.
A kam?
Kam budeš chtít.
- Ruby... - Pojď se přidat. Už o tobě ví všechno.
No a... Pardon.
To počká.
Řekla jsem jí: „Život s Doktorem je blázinec.“
No a...
Vydrž, radši si to...
Proboha.
Vypadá to, že ho našli. Mého otce Williama. Prý...
Jeho rodiče prý pořád bydlí na stejné adrese,
ale nikdy mu to neřekla. Moje opravdová máma.
Nikdy o mně Willovi neřekla, takže ani neví, že existuju.
Takže tam hned pojedeme a...
Promiň.
Neomlouvej se.
Nemáš přece za co.
Tvůj život se odehrává tam venku.
Ukázal jsem ti příšery, planety a legendy.
Ale tohle...
Tvoje dobrodružství teprve začíná.
Ale mohl bys jít s námi a poznat mého tátu.
Na to ty moc nejsi, co?
Uvidím tě ještě někdy?
Samozřejmě.
To víš, že jo.
Opustil jsi vlastní vnučku a už ses za ní nevrátil.
A byla to chyba.
Třeba ji ještě někdy potkám.
Ale s tebou, Ruby Sundayová, se zase shledám, protože jsi mě změnila.
Mluvím o rodině jako nikdy předtím.
A to jen díky tobě.
Ukázala jsi mi život v celé jeho kráse.
A teď, Ruby Sundayová...
se loučím.
Mám tě moc ráda.
Ta je hezounká.
- Proč jste od ní odešla? - Mami!
A tak náš příběh o kostelu na Ruby Road dospěl ke svému závěru.
Šťastný to konec pro malou Ruby Sundayovou.
Ale život jde dál, není tomu tak?
Nemilosrdně.
Zřejmě si říkáte, co jen čeká našeho tajemného cestovatele časoprostorem,
jenž nese jméno Doktor.
S lítostí vám musím sdělit, že jeho příběh končí strašlivě.
Dobrou noc.
PÁN ČASU SE VRÁTÍ
České titulky: Vít Jakeš