- A durut-o? - Ce?
Nu, nu o doare. Nu plânge niciodată. Nici nu s-a trezit când am schimbat-o.
Știi că nu o doare. Pe tine te doare.
Tu te simți rușinat. Fetița mea…
Ce frumoasă ești!
PAMPLONA, NOIEMBRIE 1973
Dacă ai veni când îi fac baie și ai ține-o în brațe, ți-ar trece.
Privește-o! Uite ce frumoasă e!
Nu vreau să ajungă ca ele.
Nu știi ce viață au ele. Nu le-ai mai văzut de 40 de ani.
Ce știi tu despre viața altora?
Eu știu cum va fi viața ei.
Unde e mama ei, acolo e și casa ei.
- Ce o să facem? - Ce au spus doctorii.
Cât mai repede.
Ea n-o să afle niciodată.
Nimeni n-o să afle.
O să ducă o viață perfect normală. Tu o să încetezi cu tâmpeniile.
O să-ți iubești fiica și o să fii un tată adevărat.
- Poți face asta? - O iubesc deja.
Fac tot ce e nevoie.
Orice, scumpa mea.
Mama ta îți va fi mereu alături.
Mereu.
SEÑORITA, DRAGA MEA
Domnișoară! Bună seara!
MAGAZINUL DE ANTICHITĂȚI DE JUAN
PAMPLONA, DECEMBRIE 1999
„Propovăduirea noastră e zadarnică și zadarnică e și credința voastră.”
Asta înseamnă că, dacă Hristos n-a înviat cu adevărat,
Biserica ar trebui să tacă.
Nu e un păcat să-l aplaudăm pe papă, domnișoară?
Nu, nu e un păcat, dar nu e nici poruncă în Biblie.
Deci pot să-l aplaud când apare la TV? Mă fascinează.
Poți aplauda dacă te fascinează, Javier, dar nu e necesar,
față de porunci, care sunt obligatorii pentru toți catolicii.
Mulțumesc, domnișoară! Îmi făceam griji.
S-a terminat ora aplaudându-l pe papă.
Să repetați colindele! Concertul are loc în curând.
Faceți curat pe mese!
Noutăți în cazul lui Rocío Wanninkhof.
Surse din cadrul familiei au discutat cu noi
și susțin că ucigașul tinerei de 19 ani trebuie să fi fost o persoană apropiată.
Da. Se spune că ar fi fost prietena mamei. Tipa autoritară, cu părul scurt.
Bunico, oamenilor le place să bârfească. Cine spune asta?
Eu nu spun că e vinovată, dar nici nu se străduiește.
Se uită atât de urât, de nu-ți vine să crezi!
Se vede că nu e o doamnă.
Mulți ar putea spune și despre mine că nu arăt ca o doamnă, bunico.
Familia n-are nevoie să creadă că are o asasină în preajmă.
Tu, ca femeia aia? Fii serioasă! E de neimaginat!
- Ai fața curată, un chip de om bun. - Iar începem!
La închisoare cu toate femeile afurisite, urâte și deloc feminine, nu?
Rămân alea bune…
Bunico!
Vin acum, bunico!
Adela, scumpa mea! Ce s-a întâmplat?
Bunico! Nu te mișca! Ajutoarele sunt pe drum.
Ca să vezi!
- Trebuia să fii tu, Adela. Uite! - Scuze!
Ai văzut că m-ai lovit? M-ai împins pe trotuar!
- Scuze! - Nu sta ca proasta. Uite!
Vezi ce ai făcut?
Îmi pare rău, Begoña. Vorbeam cu bunica.
- Bunica ta e în mașină? - Ești bine?
Îmi sun fratele. M-ai enervat!
- Rău de tot! - Bună ziua! Am făcut accident.
Pe Duque de Ahumada cu Cortes de Navarra.
O femeie în vârstă. Grăbiți-vă, vă rog!
Bună! Mă auzi? Ești bine?
Da. Bunica mea e în mașină.
Nu-ți face griji! Ne ocupăm. Dă-mi voie să te văd!
Sunt bine! Lăsați-mă, vă rog!
Dacă pățești ceva, e responsabilitatea ta, ai înțeles?
Bunico, vin cu mașina poliției. Urmărim ambulanța până la spital.
- O să fiu acolo. - Bine, scumpo.
Stați liniștită! Merg eu cu nepoata dumitale.
ANII BINECUVÂNTAȚI AI PEDEPSEI
- Nu știam că te-ai întors. - Din septembrie.
Trebuia să trec să te salut, dar n-am avut timp să respir.
Tatăl meu mă lasă la conducere și trebuie să mă pun la curent.
Nu te întorci la Londra?
Aș fi rămas, desigur.
Dar mă așteptam la asta.
Sperasem că tata, la cum e el,
se va pensiona mai târziu sau poate niciodată.
Dar nu.
Cum a fost viața ta acolo? Ai fost fericit?
Da.
Nu te plictisești în orașul ăla.
Nu vreau să fiu nedrept față de Pamplona sau viața de aici,
dar Pamplona, pentru noi doi, e un oraș foarte mic.
Cunoaștem zece străzi și doar o sută de persoane.
Așa că, odată ce ajungi la Londra,
lumea ți se pare imensă.
Apoi te întorci.
Da, trebuie.
Adelina, să ascultați doctorul! Plimbări ușoare…
- Bine. - Mereu însoțită.
- Nepoata mea! - Înaltă și frumoasă.
- Da. - Vă duc la ea.
Unde ai fost?
Bună seara! Bunica a ajuns cu bine?
Unde ai fost, Adela?
- M-am întors pe jos. - Ți se pare normal?
Totul e bine, tată. Eram neliniștită și aveam nevoie de aer.
Vouă totul vi se pare simplu. Ia aer, fata mea. Lasă-ne pe noi!
Tatăl tău are dreptate.
Trebuie să înfrunți situația și să vii acasă.
A fost doar o plimbare. Îmi pare rău.
Poți să-ți încălzești mâncarea.
Și s-o lăsăm așa! Ce a fost a fost.
Fiecare delegație și sector de stat vor avea un comitet de urgență,
dar trebuie să privim cu calm problema Y2K.
Să nu ne panicăm.
E cineva la ușă. Puteți deschide?
Bună! Sunt Isabel Goñi, fizioterapeuta. Am venit la Adelina Arrán.
- E aici. Intră! - Da?
Bine. Ce grea e! Parcă aș căra un cadavru.
- Tu cine ești? - Adela, scuze.
Îmi pare bine!
- Pe acolo. - Pe acolo?
- Scuze pentru întârziere! - Nicio problemă.
Unde îmi pot lăsa haina?
- O atârn eu. - Da?
- Sunt Isabel. Îmi pare bine. - Da.
- Pe aici. - Da. Las și ăsta aici.
Puiule, poți să-mi ridici rucsacul?
Adelina, a venit fizioterapeuta. O cheamă Isabel.
Adelina, sunteți încă în pat? Să vă ridicați imediat ce montez masa.
Nu e bine să stați așa dacă nu e nevoie.
Ar trebui să am voie să mă odihnesc după accident.
Am 88 de ani, scumpo.
Exact! Nu stați în pat dacă doctorul nu v-a prescris odihnă.
Corpul e leneș și îi place să stea degeaba.
Haideți! Țineți-vă de mine!
Sus, Adelina! Pe o parte. Foarte bine!
Am tot mai puțin chef în fiecare an.
Și toată mâncarea aia aproape îmi provoacă dezgust.
Ce? Da, a început azi. Vedem.
Asta e o ținută de călătorie? Habar n-aveam.
Pe atunci, nu se obișnuia să ne mărităm în alb.
În plus, murise bunicul meu cu o săptămână înainte.
Purtam doliu, dar eram elegantă.
- Desigur. - În ținuta mea de călătorie.
Adelina, întoarceți capul în partea opusă!
Mai mult. Vă doare?
- Nu. - Nu?
- Nu mă doare. - Foarte bine!
Arătați superb! O bomboană de femeie!
Am terminat. Să vă dau papucii.
Îți spun cum a fost?
S-o anunț și pe mama. O să vrea și ea să știe.
Țineți-vă de mine!
- Mamă! - Mă simt grozav.
- Da? Mă bucur. - Ai mâini de aur, Isabelita.
- Bun. - Gata?
Da, se simte bine. E o durere normală de la accident.
Ședințele prescrise ar trebui să fie suficiente.
Dar trebuie să fiți mai activă!
Urcați scările, plimbați-vă…
Vrea să-mi iau un trening verde
și să dansez paso doble în Benidorm ca bătrânele din Madrid.
Mulțumim mult! O s-o punem să facă mișcare.
Bine.
Fac mișcare când am eu chef. Să te văd cum mă obligi!
Tu ești bine, puiule?
- Da. - Tu conduceai, nu?
- Te-au examinat? - Nu, a fost doar un gest.
Dar părea că te doare.
- Să văd. - Nu, sunt bine.
Da, ești perfect sănătoasă, ce să mai! Vrei să te examinez puțin?
Las-o!
Fă-o pentru mine! Eu și mama ta vă lăsăm.
- Să mergem, Cruz! - Mulțumesc!
Poți să-ți desfaci nasturii.
Stai cu picioarele întinse și ridică-ți cămașa în spate!
- Pe partea asta, nu? - Da.
Să vedem.
Las-o puțin mai jos. Mai desfă un nasture!
Așa.
Bun.
O să mă mișc încet. Să-mi spui dacă te doare și cât de tare.
Întoarce capul!
- E bine așa? - Simt ceva, dar nu mă doare.
Bun.
Ce e?
Poftim! Ți-am făcut ceva? Ești bine?
Cu privirea pierdută în gol
Căutând același lucru ca tine
Să învăț ceva în viață
Să înțeleg iubirea
Să descopăr cum e lumea
Să înțeleg
Să învăț ceva în viață
Să înțeleg iubirea cu totul
Un vis devenit realitate
Intră!
Am trecut să salut. Plec la muncă.
Ce? Stai! Scuze, nu te aud.
O ador pe Mónica Naranjo! Uit de mine când o ascult.
- Ce spuneai? - Am trecut să te salut. Plec.
Ia loc cinci minute și bea o bere cu mine!
Altă dată. N-am mâncat nimic.
Asta are mulți carbohidrați.
- Face cât o masă. - Bine, mulțumesc. Dar doar asta!
Noroc!
Ce bună e!
- Ce mai faci? - Bine.
Am auzit de accident.
A fost doar o sperietură.
Ai lovit-o pe Begoña, mezina lui Gómez-Arellano.
Da, s-a înfuriat ca o scorpie.
Ce femeie toantă!
Din fericire, fratele ei s-a ocupat de tot.
- Cel care s-a întors de la Londra? - Da, Santi.
E un om minunat.
Tot răul spre bine!
Ai planuri pentru Crăciun?
Știi cum mi se spunea în Pamplona?
- Da. - Știi?
Calul.
Nemernicii ăia nu sunt prea discreți.
Deunăzi am aflat că unii îmi spun „maica José María”.
- Ce? - Cum ți se pare?
- Nu pot să cred! - Asta e.
Trăim ca-n secolul al XVI-lea,
înconjurați de oameni care se tem de femei înalte și bărbați efeminați.
Eu îi iert, fiindcă e obligația mea, dar tu nu trebuie.
- Nu e toată lumea așa. - Nu?
Nu. Unii din Pamplona te pot surprinde în sens pozitiv.
Trebuie să-i spui maicii José María cine sunt aceia.
Promit asta, dar în altă zi. Trebuie să plec.
Ce misterioasă! Bravo! Ai stil, domnișoară.
Mulțumesc pentru bere!
Dl Gómez-Arellano va fi plecat săptămâna viitoare.
Sunați iar și programăm. O zi bună!
- Mamen, am nevoie de formularele alea. - Da.
Mă bucur să te văd, Adela! Ce faci aici?
Strâng bani de patru ani de la magazinul de antichități al tatei
și n-am cheltuit mult.
- Vreau să fac ceva cu ei. - Bine.
E o prostie să ții banii degeaba în bancă. De ce sumă e vorba?
Vreo șase milioane.
E foarte bine. Te-ai gândit la imobiliare? Avansul pentru un apartament?
Nu m-am gândit.
Bine.
Cât risc să-ți asumi?
- Cel mai mic posibil. - Bine.
Atunci, datoria publică. Dobândă mică, dar foarte sigură.
- Ce zici? - Cum spui tu.
Bine.
Pregătim actele și vii să le semnezi.
Nu trebuie să faci nimic altceva. Lasă totul pe mine.
Bună! Scuze, nu știam că ești aici. Vreau un pahar cu apă. Se poate?
Desigur. Intră!
Ți-l dau eu.
Mulțumesc!
Vrei o cafea? Voiam să fac acum.
Dacă nu e prea mare deranjul. Am mult de lucru azi.
Adela, îmi pare rău pentru deunăzi.
N-am vrut să te fac să te simți stingherită.
- Iartă-mă! - Nu-mi prea place contactul fizic.
Și…
iartă-mi și tu reacția.
Eu sunt al naibii de zăpăcită și încalc limitele uneori.
Ai vrut să ajuți și n-a mers. Atât.
Dacă vrei să ne asigurăm că ești bine,
să mă anunți, bine?
O să găsim o cale ca să te simți confortabil.
Nu le am cu limitele, dar știu ce fac. Și urăsc durerea. A mea sau a celorlalți.
- Promit că mă gândesc. - Bine.
Adela, pregătește-te și coboară la tatăl tău.
Mai aveți ceva de făcut cu soacra mea azi?
Am terminat. Mă duc să-mi iau lucrurile.
CRĂCIUN FERICIT 1999
Așa.
Gata cu brațul ăsta.
Puiule, eu plec.
- Te-am auzit pe hol. - Ăsta face gălăgie ca mașina de gunoi.
Așadar…
Știi unde e Casablanca, magazinul de închirieri video?
Gata. Să las asta în mașină.
Vai! Al naibii Amal!
Filmul ăsta e tare drăguț, e…
ca un film Disney regizat de Fassbinder, dar cu lesbiene.
- Nu l-am văzut. Din ce an e? - De anul trecut.
Aș fi scăpat de drame dacă ar fi ieșit filmul ăsta în anii '90.
- Ce căutăm mai exact? - Patimile Ioanei D'Arc, al lui Dreyer.
E film mut. Posterul e alb-negru, cu ea.
Cu părul scurt, cu o coroană de răchită. Plânge. E superbă!
- Maria Falconetti. - Da, ea! Nu-mi aminteam.
Ce film! Îl ador!
E perfect. E mai mult decât un film. E o adorație.
Cu siguranță.
Felul cum privește. Ce ochi!
Tot filmul îți vine să-i ceri iertare.
Mă trec fiorii.
Era epoca superproducțiilor, dar Dreyer a făcut opusul.
- E spiritual și… - Da.
- Teatral! - Teatral!
Fix așa!
Mi-ar plăcea să vii să mă vezi la teatru.
- Joci teatru? - Da. Sunt actriță.
Îmi câștig existența din fizioterapie. Din nefericire, mă și pricep.
Toți avem o slujbă care nu ne place.
Unde se joacă piesa?
La ENT, în centrul vechi, joi seara.
Știi unde e? Jucăm o piesă despre Ioana D'Arc.
- O să vin. - Încă ceva. Să n-ai așteptări prea mari!
Suntem câțiva prieteni, iar eu nu sunt Falconetti.
- Așa sper! Tu măcar vorbești. - Da, așa e.
Păi… e târziu. Trebuie să plec.
- Bine. - Te descurci cu mașina?
Da, puiule, totul e sub control.
Ce păcat! Un purcel de lapte se frige întreg sau în jumătăți.
Știi că nu-mi place să văd fața animalului.
Bine, în bucăți atunci.
- Poftiți! - Mai bine așa.
- Cât costă? - 1.500, vă rog.
- Poftim. - Așa.
- Pa! Sărbători fericite! - La fel!
Să mergem acasă!
Cine urmează?
- Mamă! - Ce e?
Trebuie să merg la doctor.
- Te simți bine? - Da.
E legat de accident? Îl sun pe Luis imediat ce ajungem acasă.
Vin cu tine.
Nu, sunt bine. Am doar nevoie de un control.
Vreau unul, mai degrabă. Dar nu la dr. Etxeberría.
Adela, te știe de când te-ai născut.
Vreau să merg la ginecolog.
- La revedere! - Pa!
S-a întâmplat ceva?
Nu, dar am 26 de ani și n-am fost niciodată.
Tocmai! Nu văd niciun motiv, scumpo.
La 26 de ani, dacă n-ai simptome neobișnuite,
nu e nevoie de doctor.
- La mine e diferit. - Mamă, mi-ar plăcea să mă însoțești.
Dar pot merge doar eu.
Nu e nevoie s-o spui așa. Știu că ești mare acum.
Mamă, iau estrogen de la 16 ani. Tot ce știu e că e necesar.
- Așa și e. Pentru ce ai. - Dar ce am?
Nu pot avea copii, n-am menstruație și iau estrogen.
- De ce? - Adela, nu e mare lucru.
Vorbim mâine, după cină.
Mamă, nu uita să nu exagerezi cu mielul! Te cunosc.
Intră!
Da, să te ajute mătușa. Pa! Te pup!
Bate-le bine!
José…
Înainte să te faci preot,
ai fost îndrăgostit?
Ai grijă cu bolul! O să verși tot.
Să vedem…
Toarnă-l!
E delicios! Gustă!
E foarte bună. Cartofii au ieșit perfect.
S-o lăsăm să stea. Vino cu mine! Vreau să-ți spun ceva.
Privește!
Ce-i asta?
Așteaptă!
Aici!
Măi să fie! Ce avem aici?
- Ce avem aici? - Un scandal.
Un scandal de om.
Dacă ești nebună, sună-mă! Dacă nu…
- Ce să-i faci? - Ce să-i faci?
Se numea… Alonso.
- Ce a pățit? - A făcut SIDA, ca toată lumea.
Era… Voi erați…
Da. A fost iubirea vieții mele.
Îmi pare rău.
În fine…
Și tu?
Mâine mă întâlnesc cu Santiago Gómez-Arellano.
Foarte bine, dar… nu e el motivul pentru care ai venit.
Mi-ai spus că unii oameni te pot surprinde în mod pozitiv.
- Cine? - Fizioterapeuta bunicii.
Nu înțeleg ce am.
Urmează să mă văd cu ea.
- Ai citit Henry și June? - Nu. Cine a scris-o?
Anaïs Nin. O nimfă care scria ca un demon.
Și-a tras-o cu jumătate din Montparnasse în perioada interbelică.
E minunată! O ador!
O să-ți placă și ție. Uite! Citește asta!
„E frumos să iubești și să fii liber în același timp.”
Dar eu nu sunt o franțuzoaică din Montparnasse în anii '30.
Sunt o catihetă din Pamplona.
Citește cartea asta, catihetă din Pamplona,
apoi mai discutăm.
Când aveam 13 ani, am auzit vocea îndrumătoare a Domnului.
Acea voce s-a auzit pe la prânz,
în timpul verii,
în grădina tatălui meu,
și niciodată n-am mai pășit singură sau neajutorată.
Nu mă tem de judecata oamenilor!
Cu Domnul, accept flacăra din mine și mor.
Păstrați-mi cenușa!
Inima mea aude deja vocea îngerilor.
Vai, puiule! Ai venit!
- Nu pot să cred! Ți-a plăcut? - Da.
- Ba nu. - Ba da.
- Deloc. - Ba da, la nebunie!
Sigur?
Fii serioasă! Sigur i-a plăcut. Asta ți-a și spus.
Bem o bere?
- Eu sunt Ane. - Eu sunt Adela. Îmi pare bine!
- Știm de tine. - Ia vezi!
Bem o bere? Vii?
Poftim!
Beau asta și plec.
- Nu fi ridicolă! - Nu știi de unde vii?
Unu, doi, trei!
Îți place?
Și prostuțul mă întreabă:
„E sânge adevărat, domnișoară? Trebuie să-l bem?”
I-am spus: „Cum să fie sânge adevărat, Javier?
Nu fi prostănac!”
Mă rog, nu i-am spus asta.
I-am explicat ce e cu transsubstanțierea,
dar săracul plângea.
- Nu știu versurile! - Ce?
- Nu știu versurile! - Ce versuri?
Vrei să intri?
- Așteaptă aici! - Bine.
Vino!
E anonim, de la începutul secolului al XX-lea.
Imită școala lui Guido Reni.
E superb!
Observi părțile curate? Aproape toată fața.
Asta ce e? E originalul?
Da, le aduc aici pentru a fi restaurate.
- Ce? - E o tradiție.
- Ai grijă! Sunt fragile. - Bine.
Cu grijă!
Te rog, Isabel!
Isabel…
- Oprește-te, Isabel! Te rog! - Vrei niște acțiune, dragă?
Gata! Dă-o jos!
Incredibil!
Ce?
Cred că Lucía te-a mânjit de ruj când și-a luat la revedere.
Îți stă bine așa.
M-am speriat!
M-a luat prin surprindere.
- Alo? - Adela?
Ce cauți acolo la ora asta? Ești bine?
Da, stai liniștit, tată. Voiam să mai lucrez.
Taximetristul Jesús a văzut că e deschis și m-a sunat.
- Nu, stai! - Ce?
- Mersi! - Ce-ai spus, Adela?
Scumpo, mai ești? Vino acasă!
Adela, e ora 12:15. Ai auzit?
Santiago e cu tatăl tău. A venit să te ia.
Dacă tot ne-am amețit puțin, o să te înveselesc cu ceva.
Nu se poate! De unde o ai?
Eu am desenat coperta.
Incredibil, nu?
Uite, Javierada din 1988!
Uite-l pe Fran!
Cea cu plosca e Maite,
iar el e…
- El? - Cum îl chema?
- Eusebio. E Sebi. - Sebi! Așa e.
Măi să fie!
- Ce vremuri! - Da.
Știi ce-mi amintesc cel mai bine?
Tu, noaptea,
cu o cană cu ceva fierbinte, la ușa refugiului.
Ceai de mușețel. Încă beau. Bunica m-a obișnuit așa.
Te priveam de la geam. Păreai cu 20 de ani mai mare decât noi.
NE ÎNTOARCEM LA ANUL
Eram…
- Cum? - Nebun după tine.
Mi-ar fi plăcut să-mi fi spus.
Eram un idiot ca toți ceilalți.
Nu, Santi. Aveai alt statut.
Vai! Fugi!
Repede! Aici!
Sunt nebun după tine.
Nu știu dacă-ți fac rău cu asta, dar, dacă nu te deranjează…
Nu știu nimic.
Îmi pare rău! Trebuie să plec.
- Crăciun fericit, Adela! - Crăciun fericit!
Crăciun fericit!
Ce fragedă e carnea!
Mereu îmi dau cea mai bună carne.
- Așa e. E delicioasă! - Da.
Să vedem cum va fi slujba de Ajun. E prima pentru preot.
O să ne bată la funduleț.
Nu înțeleg cum a ajuns aici.
- Un dar de la episcop. - Da.
- Scumpo, a fost o glumă. - N-a fost amuzantă.
Lasă-mă pe mine! Hai! Șterge-le tu!
Adela, știu că am fost agitate în ultima vreme,
dar mă tem să nu pățești ceva sau să te rănești.
- Uite! - Mamă… Trebuie să merg la ginecolog.
Iar începi?
Lasă-le! Le spăl eu.
Fă ce vrei!
„Când sufletul mi-e mâhnit, Tu îmi arăți calea.
Privește la dreapta! Nimeni nu mă mai cunoaște.
Nu mai am scăpare.
Nimănui nu-i pasă de sufletul meu.
Ia aminte la strigătele mele!
Izbăvește-mă de cei ce mă prigonesc, căci sunt mai tari decât mine.”
HENRY ȘI JUNE
UN MESAJ PRIMIT
„Crăciun fericit, puiule! De Anul Nou, ne costumăm și ieșim în același bar.
Vrei să vii? Vreau să te văd. Isa.”
Bună dimineața! În câteva ore, ne luăm la revedere de la anul 1999.
În această seară vom afla ce se întâmplă cu problema Y2K,
în primele minute din noul mileniu.
Fir-ar!
- Da. - Adela, sunt José.
Hai să ne vedem!
Vino cu mine!
Unde mergem? Trebuie să mă întorc la cină.
Vino și gata!
Regino, ești deja beată și nici nu e miezul nopții.
Când mă copleșește singurătatea,
vin aici și îi privesc.
Nu intru niciodată, dar…
În fine, mă face fericit.
Mă simt de parcă ți-aș prezenta familia mea.
Par fericiți.
Chiar sunt, te asigur.
Să ieși într-un loc pe care-l poți numi „acasă”,
să fii printre ai tăi, nu se compară cu nimic.
Ei bine?
Santiago m-a sărutat.
Mi-a plăcut mult.
Foarte mult.
Dar, când am închis ochii, am văzut doar fața ei.
Maseuza veselă, nu?
Da. Isabel.
Când sunt cu Santiago,
mă simt frumoasă.
Dar, când sunt cu Isabel, mă simt liberă.
N-am fost niciodată liberă.
Reușisem să devin invizibilă, José.
Să fiu complet singură.
Nu-mi păsa de nimic.
De corpul meu, de infertilitate,
de tratament…
Și tot ce nu știu despre mine.
Dar acum vreau să trăiesc!
Vreau să fiu atinsă.
Vreau să fiu atinsă des, înțelegi?
Mi-e greață să-mi iau viața în propriile mâini.
Adela, scumpa mea, viața înseamnă pasiune.
De la Hristos la Mónica Naranjo.
Dacă reprimi pasiunea, îți reprimi viața.
Și emoțiile devin resentimente. Nu poți avea resentimente toată viața.
- Am deja! - Scapă de ele!
Acum! Mâine! Nu mai târziu.
Frica de acum nu e suficientă. Trebuie să te temi și mai tare.
Să ai mai multă dorință!
Uite ce e, când Alonso a murit…
am fost aruncat într-un întuneric sălbatic.
Și mi-a fost tare teamă.
Tare teamă.
Dar tot ce am trăit cu el,
tot ce am trăit înainte să-l cunosc,
riscurile asumate, păcatele comise, care m-au făcut foarte fericit,
mi-au fost adăpost.
M-au consolat.
Când eram la pământ,
Domnul mi-a apărut în urma exceselor mele.
Bum!
Și a dat sens vieții mele.
M-am simțit de parcă…
mi-am tras-o în același timp cu toți bărbații din viața mea.
N-o să te mint. Încă mi-e tare dor de Alonso.
Nu sunt imun în fața tristeții, dar…
nu mai sunt singur acum.
În biserică Îl slujesc pe El, dar, când privesc spre acel bar…
Îl văd tot pe El.
La mulți ani, scumpo!
Dar n-am o viață care să mă consoleze.
- N-am adăpost. - Caută-l atunci!
Caută-l! Fă greșeli! Mânjește-te!
Știi foarte bine ce ai de făcut. Fă-o! Dezamăgește pe cineva!
Ce dracu', dezamăgește-ne pe toți!
Lasă-ne de izbeliște, fă ceva brutal și neașteptat!
Fă-o, scumpo!
Fă-o!
La mulți ani, părinte!
La mulți ani, copilă!
Uite!
Adela!
Vino! Bem shoturi!
- Scumpo… - Ce?
Adela!
Așteaptă, Adela!
Adela!
Așteaptă, Adela!
Te rog! Ce s-a întâmplat?
- Vreau să plec. - Ascultă-mă!
Nu înseamnă nimic ce ai văzut, n-a fost…
Îmi doream mult să te văd, puiule. Pe bune!
E vina mea, Isabel. Nu-i nimic. Lasă-mă!
La mulți ani!
Bun-venit în anul 2000!
Bună seara, scumpo!
- Se poate? - Sigur, bunico. Intră!
Aici sunt mătușa mea Marga
și sora mea mai mare, Ernestina, odihnească-se în pace!
Li se spunea „fetele macho”.
Nu puteau face copii și n-aveau menstruație,
dar erau înalte și solide.
- Ca mine. - Da. Ca tine.
Mama nu mi-a spus niciodată.
Mama ta te adoră,
dar trăiește cu groază încă de când te-ai născut.
Face tot ce poate, așa cum a fost învățată.
Ca mine. Ca toate.
Erau fericite?
Ei bine, au trecut prin toate.
Nu le-am făcut viața ușoară. Nu s-au măritat.
Dar ele au moștenit averea
și n-au avut nevoie de un bărbat în casă, ceea ce nu e rău.
Nici în patul lor.
- Ce înțeleaptă ești, bunico! - Nu destul.
Datorită ție, le înțeleg acum.
Dar e prea târziu.
Când îți mai spune cineva „Calul”,
nu uita că te tragi dintr-o familie de femei puternice.
E dificil de văzut, dar, dacă privești mucoasa,
se vede cicatricea.
N-aș fi observat, Ángel. Are un aspect incredibil!
Am terminat, Adela. Te poți ridica.
- Mă anunți dacă e ceva, Carlos. - Mulțumesc pentru tot, Ángel!
- La revedere! - Te țin la curent.
Îmbracă-te. Te aștept în cabinet.
Așa, Adela. O să încerc să-ți explic cât mai clar posibil.
Nu ai menstruație și nu poți rămâne însărcinată
fiindcă nu ai uter.
Te-ai născut fără uter și fără ovare.
În schimb, aveai gonade interne.
Gonade interne?
Testicule?
Da, dar necoborâte.
Băieților le coboară testicule după gestație…
O clipă, dle doctor. Ați spus „băieților”.
- La ce vă referiți? - Ascultă. Nu spun că ești băiat.
Ai vagin. E scurt, dar îl ai.
Examenul medical ne-a confirmat
că probabil te-ai născut cu clitorisul mărit
și ai fost operată ca să arate normal organul genital.
Au făcut o treabă foarte bună.
- Așa se procedează mereu? - Aproape mereu.
Doctorii au vorbit cu părinții tăi și au luat o decizie.
Așa se procedează în anumite cazuri de intersexualitate.
- Intersexualitate? - Da.
Adela, e mai frecventă decât crezi.
- Gonadele interne sunt tot acolo? - Nu.
Probabil le-au extras în adolescență
pentru a preveni tumorile sau alte patologii.
Am fost operată la 14 ani,
dar mi-au spus că aveam hernie.
E posibil să fi avut.
Dar au profitat și le-au extras.
Asta înseamnă castrare.
E prea mult spus, Adela.
Ar fi trebuit să ți se spună
și e clar că doctorul tău nu te-a pus la curent, dar…
n-aș numi-o așa.
Dar asta e.
Și ce fac acum?
Cel mai bine e să uiți și să-ți vezi de viață.
Dacă vrei, poți veni aici la control.
Ce se întâmplă dacă nu mai iau Meriestra?
Nu-ți recomand asta. Corpul are nevoie de hormoni.
Cum aș fi fost fără operații și tratament?
Cum aș fi fost cu adevărat?
Nu, scumpo… Nu face asta!
Eu sunt casa ta.
IUNIE 2000
„Ai putea să mă suni.
Sper că ești bine și că deja conduci barul.
Îmi lipsești mult. José.
P.S. Am vise care nu-mi dau pace.
Sunt într-o dimensiune ciudată,
înconjurat de flăcări întreținute de plăcere.
Apare un înger sau un arhanghel, nu știu exact.”
Cazul Wanninkhof e cunoscut drept „cazul nașei ucigașe”
și i-a indignat pe vecini.
Când María Dolores era mutată,
Garda Civilă și poliția din Fuengirola
au depus eforturi pentru a preveni un linșaj.
Mint întruna. Biata de ea o să ajungă la închisoare.
S-au înțeles să-i distrugă viața.
Mama fetei o vorbește de rău mereu.
Își pierde mințile fără fiica sa.
În plus, e supărată.
O inimă frântă mușcă mai tare decât un câine.
Ce crezi, băiete?
Când o mulțime furioasă țintește,
victima e nevinovată și există motive ascunse.
Ia notițe, Isidoro!
Notez destule comenzi pe zi.
- Mai vrei ceva, Patri? - Nu, dragule.
- Cât mă costă? - Două tapas și o cola? 550.
A. D., vino puțin când ai timp!
Ne vedem, domnilor!
Te-am tot rugat să-mi aduci cartea de identitate.
Dacă vine inspecția, m-am ars. Nu-ți mai repet.
Mâine, neapărat! Dacă nu, găsesc pe altcineva.
Îmi pare rău.
Te ajut, Patricia?
Stai liniștit! Mi-e mai ușor să urc.
Îți dau asta. E important să urinezi.
Spune-i lui Antonio să-și spele bijuteriile mai des.
Bine. Mulțumesc!
Se văd efectele testosteronului!
Două cutii, vă rog.
Poftim! Două cutii.
- Tot fără rețetă? - Mă tem că da.
Nu te pot lăsa fără tratament,
dar e important să iei rețetă de la doctor.
Poftim! Pe voi se vede imediat.
Mi-au venit niște hăndrălăi ca-n filmele porno…
Să fi văzut cum arătau la început!
O să vezi peste două luni.
- Pa! - La revedere!
Bună ziua!
Așteptam acolo.
Ce nerușinat ești!
E incredibil! O să mor de suferință.
- Unde te duci? - Vii?
Unde te duci?
Alo?
Adela, scumpo, tu ești? Ești bine?
Spune ceva, te rog!
Bună seara!
- Bună! Ești bine? - Da, mă duc la culcare.
A. D., vrem să-ți vorbim. Poți veni puțin?
Mai bine altă dată. Sunt obosit.
Noi am încercat, A. D.
Suntem diferiți și înțelegem că ai probleme,
dar eu și Ángela vedem altfel locuitul la comun.
Nu știm cum să te abordăm, A. D.
Îmi pare rău, dar nu credem că locul tău e aici.
Dacă te-am deranjat, spune-ne. Situația asta e nasoală.
Nu pot trăi așa.
Fugi de-aici! Asta era tot?
Din cauza asta nu ne-ai spus nimic jumătate de an?
Nu pot să cred!
Îmi pare rău.
De ce să-ți pară rău, A. D.?
Tu crezi că numele meu e Gato, pisica?
Că mama are opt țâțe și miaună?
- Nu. - Ce credeai despre noi?
M-ai văzut aducând aici băieți, fete, băieți și fete…
- Tot ce prinde. - Și ea?
Nici nu știe cine e tatăl copilului.
Chiar nu știu. Am trei variante.
Doi din satul meu și un hipiot neamț dintr-o peșteră.
- Ajunge. - Sper să nu fiu eu.
Dragule…
știam deja.
Mă rog, bănuiam. Dar nu ne pasă. De asta te-am acceptat.
Te potrivești în casa asta de panarame. Nu-i așa, dragule?
Sigur o să comenteze Biserica despre cărțile din casa lui.
Chiar e preot? Cu vocea aia?
E și chipeș.
Ador asta!
Înnebunesc când aud de antichități. Uită-te la tine! Ești în largul tău acum.
Mi-e ciudă că ești atât de interesant.
- Păi… - Gata?
Și voi?
- Care e numele tău, Gato? - Încă nu suntem atât de apropiați.
Eu sunt din Tacoronte, Tenerife.
Să-ți fie de bine, Lord Marquis!
Lucrez de acasă, pun invitații în plic, fac pixuri și toate cele.
- Și familia ta? - E cam ca a ta.
Îi iubesc, sunt buni.
Pot să merg acasă când vreau, dar nu vreau să fac niciun compromis.
Și a ta?
Tatăl meu e tâmplar și un fascist înfocat.
Mama mea e o femeie superbă și foarte inteligentă,
care s-a măritat cu un animal.
Vorbesc cu ea săptămânal. Cu el, nu.
- Tu restaurai artă? - Ține-o cu grijă, ca pe o pensulă.
Inspiră de parcă doar ce ai scăpat de o întâlnire nedorită.
Așa!
Să vedem. Îți fac o poză.
Superb!
E primul joint, nu?
Prieteni, cu toate dramele de acasă,
am uitat să vă spun ceva important.
Azi am rămas fără job
și mai am chiria doar pe două luni.
Noi doi cunoaștem doar nesiguranța, dragule.
Orice se poate întâmpla în două luni. Găsești tu ceva.
Cu siguranță.
- Intrați! - Haideți!
Așa.
Nu, dragule.
În noaptea asta plecăm în căutarea timpului pierdut.
Vii cu mine azi.
Ceva trecător, puțin artificial
Fetele mele de aur!
Ca o lumină electrică
Care te poate ucide…
Alana!
Ce mai faci?
Ești superbă! Cât timp a trecut! Bună!
Ne auzim. Îi fac turul.
Bine.
Yogurina, câte țâțe ai! Chiar au gust de lapte. Bună!
Care te poate ucide…
Roberta!
Iubita mea!
E nimfomană. Cea mai tare!
La Prohibida.
Gata. Mulțumesc!
S-o salutăm! Nu te teme, mi-e prietenă. Prohibida!
- Bună! - Bună!
- Cine-i poponarul? - Mă numesc A. D.
- Ade? - A. D.
E o abreviere!
Ca să fii mai interesant, abreviezi.
Vreți ceva? Să vă prăjesc un ou?
- Nu e nevoie. Ne vedem mai încolo? - Da.
Chiar se referea la ouă.
Bei ceva?
Cris!
- Bună, pisicuțo! - Bună, prințeso!
- Ce faci, chipeșule? Cu ce te servesc? - Două vodci cu lămâie.
Alt poponar?
Ce mai faci? Eu sunt Cristi.
- Bun-venit în casa nebunilor! - Nu te zgârci!
Pisicuțo, te-am răsfățat prea tare.
Mersi, ești tare!
Dă-mi țigara! Nu te costă altceva.
- Bine. - Distrați-vă!
N-am patru mâini! Am doar două, altfel n-aș fi aici.
Amândouă m-au făcut „poponar”.
Linge!
E un cuvânt care n-are încărcătură
când îl folosim între noi.
- E un vis. - Nu prea cred.
Nu?
Mai taci, poponarule! Te dau pe spate cu ce o să-ți spun!
Vezi?
Nu vorbesc cu voi, egoistelor!
Cântecul meu! Dansăm?
Faceți loc! Cântecul meu!
Ce trebuie să faci tu
E să te aranjezi și să ieși
Cu oameni moderni
Și să dansezi în discotecă
Ar trebui să ai
O diplomă de studii
Nu trebuie să înveselești pe nimeni.
Dansăm?
Dacă vrei să ajungi departe
Ce trebuie tu să faci
E să-ți iei haina pe dos
Și pe lângă asta
Să studiezi engleza
Ce trebuie tu să faci
E să-ți dezvolți un stil personal
Să nu renunți la nimic
De teamă că ceilalți vor vorbi
Și să ne consolidăm prietenia
Așa…
Înțelegi ce spun?
Îți spuneam de rășina sintetică a lui Jackson Pollock.
Sunt confuz. Ești ca o enciclopedie.
Bun-venit acasă!
- Noapte bună! - Noapte bună!
Vino! Nu dormi singur!
Ce?
Să nu dormi singur. Vino!
Ramón Vicente.
Așa îl cheamă pe Gato.
- Cine e? - Patricia, băiete.
- Coboară! - Patricia?
Ce cauți aici? Cine ți-a dat adresa?
Isidoro. Zi mersi că am venit eu, nu el. E foarte supărat.
Dacă te-a trimis el, spune-i că-mi pare rău, dar nu mă întorc.
Calmează-te, credinciosule. Să-l ia dracu' pe Isidoro!
La tine am venit.
Bine, mersi, dar trec printr-o perioadă complicată.
Trebuie să mă gândesc, așa că trebuie să dorm.
Îți trebuie un job și o carte de identitate.
Ține asta!
Unde te duci?
Te pot ajuta cu jobul, nu și cu cartea de identitate.
Ești un chelner groaznic.
Dar te-am observat. Ești grațios și respectuos.
Hotel sau magazin de lux?
- Magazinul de antichități al tatei. - Perfect! Am nevoie de cineva ca tine.
Îți dau 25.000 de pesete în plus față de Isidoro. Ce zici?
Care e afacerea?
O ramură a băncii Caja Madrid, desigur.
Te-a prostit beția de aseară.
N-am vrut să fiu obraznic.
Sunt prostituată, A. D., nu fascistă.
N-o să mă culc cu nimeni pe bani. Oprește-te! Geanta ta e la mine.
E treaba ta cu cine și cum te culci. Îmi trebuie două lucruri.
Unu, pe cineva la recepție. Și nu e ce-ți imaginezi.
Și doi, un asistent personal.
De ce mă ajuți, Patricia?
Erai singurul de la bar care mă ajuta să cobor scările.
Taxi! Să mergem!
Începi acum. Vii cu mine la clinică.
Așteaptă! Put. Îmi trebuie o cafea și un duș.
N-avem timp. N-ai nimic. Pari un gigolo scris de Pasolini. Haide!
Bănuiesc că mie o să-mi dai cartea ta de identitate.
- Ne-am înțeles? - Da.
Mersi! Aici e.
Bună, Patricia! Ce faci?
- Bună! - Bună!
- Venim imediat. - Mulțumesc!
- M-ai ajutat să mă relaxez. - Asta și vreau.
M-a trezit sforăitul meu.
Aici erai!
O să chem un taxi. Te aștept afară.
Ce faci? Te-ai trezit devreme.
- Mi-am găsit job. - Deja?
Măi să fie! Impresionant! Unde?
Lucrez pentru o clientă de la bar.
O să ne ajute. Amadeo ne mărește chiria.
Patru mii de pesete. Ticălosul!
Eu și Ángela am încurcat-o.
Trebuie să plec! Trebuie să ajung la muncă.
Îi schimbi tu scutecul când râgâie? Miroase ciudat.
Totul e în camera Ángelei, în dulapul de jos.
Poți intra.
Ești bine?
Da.
Înainte să deschizi ușa, verifică datele programării.
Cine sunt clienții, cine se ocupă de ei,
în ce sală și de ce au nevoie.
Le iei hainele și alte bagaje
și le pui în dulapul de lângă tejghea.
Ăsta e biroul tău.
De obicei, ne sună ca să ne solicite serviciile.
Întrebi numele doar o dată
și nu-l spui cu voce tare.
- Îi întreb eu ce vor? - Nu. Nu întrebi niciodată.
Important e să se vadă mai întâi cu mine.
Trebuie să-mi spună ce vor și care e calea aleasă.
Dacă nu știu, eu îi îndrum.
Salonul Versailles.
Aici lucrează Madam Vega.
Vino!
Salonul medical. Aici lucrează Madam Altair.
Asta se folosește pentru…
Niciodată… Și e foarte important, A. D.
Nu judeca oamenii care vin aici!
E nevoie de curaj să-ți asumi dorințele și să le încredințezi altuia.
E ceva sacru.
Aici lucrez eu. În temniță.
A. D.!
Încă ceva de ținut minte.
De când intri pe ușă și până pleci,
mi te adresezi cu Stăpâna Feli sau Madam Feli.
Am înțeles.
Aici e vestiarul. Să bați înainte să intri!
M-a pus să port o mască de porc.
- Fernando al nostru? - Da.
Fetelor!
- Ce faci, scumpo? - Bine.
Îl plac mult, Stăpână.
Îmi pare bine, A. D.
Și eu sunt enchantée.
A. D., clienții se schimbă în saloane.
Pregătești totul înainte să sosească.
Uniforma ta e acolo. Ai două.
Începem într-o oră. Dacă ai nevoie de ceva, sunt aici.
Nu înțelege.
Mergeți, fetelor! Ne vedem mâine.
- Agur! - Ne vedem mâine, Isa!
Destinul meu e să fiu fizioterapeuta băbuțelor din viața ta.
Dacă te-ar auzi Patricia, te-ar îngropa de vie.
Eu merg încolo.
De când stai în Madrid?
Mi-a expirat contractul de suplinitoare la o lună după ce ai dispărut.
Cum mai ești?
Puiule, nu pot face asta acum.
Nu putem vorbi ca două cunoștințe care s-au întâlnit din întâmplare.
Nu știu dacă am chef să-ți spun ce fac aici.
Înțeleg. Nu știu ce să spun. Îmi pare rău!
De asta ai plecat așa?
Nu te judec.
Serios!
Dar e ciudat să te văd așa dintr-odată!
Mi-am imaginat de multe ori cum ar fi,
dar scenariul ăsta nu mi-a trecut prin cap.
Desigur.
De ce ai venit?
Am mai fugit o dată. Nu voiam s-o fac iar.
Îți las numărul meu?
- Îl am deja. - L-am schimbat.
Bine, atunci lasă-mi-l!
Te ascult.
- 655. - Da.
34-72-85.
- Ce nume trec? - A. D.
N-ai avut inspirație.
- Noapte bună, A. D.! - Noapte bună!
- Te pricepi. - Bunica mea are diabet.
- Cum a fost în primele zile? - Bine, mă adaptez repede.
Așa cred și eu. Faci o treabă bună. Mă bucur că ești aici.
Mersi, Stăpână!
Am închis, poți să-mi spui Patricia.
Vrei să iei cina la mine? Am făcut o ajoblanco delicioasă.
Nu, mersi, Patricia!
Cum vrei tu, băiete. Vin imediat.
GERTRUDE STEIN AUTOBIOGRAFIA LUI ALICE B. TOKLAS
Alo?
Doar ce am plecat în mijlocul unei piese insuportabile.
- Atât de slabă? - Nu, era grozavă.
Asta e problema. N-am suportat.
- Mai ești? - Da.
Mă gândesc numai la tine.
Și eu. Nu mă încântă deloc.
Luni de zile m-am tot gândit la ce s-a întâmplat
când ne-am văzut ultima oară.
Doar la tine mă gândeam, Isabel. N-am știut ce să fac.
Nici acum nu știu.
Da, puiule, dar o iau razna, fiindcă…
nu știu cine ești.
Ești tu, dar…
M-am îndrăgostit. Nu-mi pasă că-ți spun așa.
M-am îndrăgostit de catiheta victoriană, de domnișoară, dar acum…
Nu știu. Pari un model Calvin Klein.
Nu știu ce să spun.
Nu mă pot culca acum.
Tu pari treaz. Vrei să ne vedem puțin?
Vrei? Doar ce am cumpărat-o.
Ce piesă era?
O versiune nouă a piesei Bonele, cu niște actrițe extraordinare.
De ce n-ai jucat nimic aici?
Nu e că nu aș vrea.
De asta am venit aici. Să fiu actriță, nu maseuză, dar…
Orașul mă mănâncă de vie de patru luni.
- Mi-a plăcut să te văd jucând. - Nu-ți bate joc, Adela!
Scuze, A. D.
Aveai ocitocina la maximum.
Nu spune asta! Am fost sinceră.
Am văzut cum priveai tabloul pe care mi l-ai arătat
și cum ai pronunțat numele pictorului.
Cum se numea?
- Guido Reni. - Așa! Nu auzisem de el.
Am văzut ce față faci când te impresionează ceva.
Nu știi cum e să vezi femei care s-au născut să joace un rol
și te compari cu ele.
Ale naibii! Felul în care spun cuvinte cu autoritate,
dar și cu un fel de frivolitate!
Parcă se transformă fizic. Sunt…
Sunt irezistibile.
M-am ascultat recitând cu aceeași intonație,
plină de emoții, dar mă simt urâtă.
Nu știu cum să explic, dar…
mă simt urâtă și rușinată.
- Publicul nu vede asta. - Sigur.
Vreau să spun că cele mai frumoase clipe din viața mea
s-au datorat frumuseții create de alții.
Desigur, știu cum e să fii fata urâtă din grup.
Nu să simt asta, ci chiar să fiu. Să mi se spună.
- Oamenii habar n-au! - Întocmai!
Știi că m-am dus la prietenul tău preot?
- Serios? - După ce ai dispărut.
L-ai menționat o singură dată când erai beată.
Beat, scuze.
Dar am înțeles că ți-era drag.
- Și cum a fost? - Încântător.
M-a ajutat să te înțeleg puțin.
Îmi scrie din când în când. Știe că ne-am reîntâlnit.
Nu mi-a spus.
Probabil așteaptă să-i spui tu. Te respectă foarte mult.
Dumnezeule!
Ador locul ăsta!
Vin des aici. Îi salut pe cei care caută sex.
„Te-am visat sâmbăta trecută.
Aveam o trupă,
dar nu cântam și ne-au prins.
Mi-e dor să apari din senin plângând și cerând sfaturi.
Mă simțeam ca Confucius.
Te iubesc.
P.S. Dacă nu mi-aș fi creat propria lume,
cu siguranță aș fi murit în viața altora.
Anaïs a noastră.”
Vai! Mi-a luat o oră și jumătate.
Bine că a adormit. Era să fac pe mine.
- Ai venit târziu aseară. - Am muncit.
Îmi faci unghiile? Nu pot cu stânga.
Trebuie să fie Gato.
O să trezească copilul. Îi deschizi tu?
Ce e? Ești beat?
- Aici erați! Știam eu! - Ce e, Amadeo?
Trebuie să vă vorbesc.
Poți suna la sonerie sau la telefon. Nu poți face așa ceva.
Și ce? Doar nu ascundeți ceva! Asta e casa mea.
Nu. E proprietatea dv., nu casa dv. De asta vă plătim.
Ascultați, copii! Nu vreau, dar trebuie să măresc chiria.
N-am de ales în situația asta.
- Și mai e copilul. La el am venit. - Ce copil?
- Fiul meu? - Da.
Ángeles, s-au plâns vecinii.
Stau oameni în vârstă aici. Nu vreau copii în casă.
- Care vecini s-au plâns? - Nu dau din casă, Ángeles.
Mă numesc Ángela! Án-ge-la!
Mai lasă proverbele! Ajunge!
Am o idee. Să mergem la vecini! Să vedem cine s-a plâns de copil!
- Calmează-te, pentru Dumnezeu! - Nu!
- Nu mă calmez. - Nu face asta!
Nu-l auzi? Plânge urât. Parcă ar fi o căprioară în agonie.
- Ce e? - Te deranjează copilul meu?
Nu, cum așa?
Domnul spune că vecinii sunt deranjați.
N-am spus de el, dar se aude la etajul șase.
Mai sunt și alte lucruri, cum ar fi chiria.
Sunați-ne și o să discutăm!
Vreți să-mi las copilul pe străzi?
Nu putem discuta. Mereu faceți așa!
- Ce se petrece? - Ne mărește chiria.
- Pari supărat, Amadeo. - Spune că deranjăm vecinii.
Uite ce criză face! Se aude pe toată casa scării.
Îmi pare rău, Amadeo, dar n-aud nimic.
Stai puțin!
Ce? Nu mă lua peste picior!
N-aud nimic. Nu plânge niciun copil. Îmi pare rău.
Hai înăuntru!
Amadeo, vorbim în altă zi! Mi-a făcut plăcere, ca întotdeauna.
De unde dracu' facem rost de bani?
- Fir-ar! Aveți o lună la dispoziție. - Ce ticălos!
Vino, băiete! Ajută-mă cu gheata, te rog!
Ce bine e!
Nu arată bine.
- Să-ți fac un masaj. - Bine.
Continuă! Ce bine e!
Nu se mai poate, Feli. Sunt tot mai împiedicată.
Continuă!
Mă doare, dar îmi place.
Bine că le am pe fete!
- Și ele sunt norocoase. - Da.
Sunt fericită că afacerea o să continue.
Poate mă pensionez la anul.
Ar fi bine s-o lași mai moale. E mult de lucru aici. O să fii bine.
Tu ce vrei să faci?
Eu? Mi-e bine aici. Îmi place.
Ești talentat și isteț. Nu poți sta toată viața.
Te ajută momentan, dar te întreb ce vrei tu să faci.
Nu știu, Patricia.
- Știi ce am observat la bustieră? - Ce?
Mirosea a tine.
Nu a crema ta ieftină. Nu, era mirosul tău.
Am îmbrăcat-o ca să o cos și să pot…
Nu-ți face griji! Nu te judec.
Ești de-al nostru. Ești acasă la Madame Feline.
Poart-o cât vrei, dar s-o speli.
Vino! Ia loc!
Ce vrei de la mine? Ce vrei să spun?
Când ai decis să fii tu însăți? Să iei hormoni.
- Ce ți-a venit? - E doar o întrebare.
De puțin timp. Când am plecat de la ai mei.
Dar te gândeai la asta de ceva vreme. Nu aștept un răspuns anume. Sunt curioasă.
Nu știu, Patricia.
M-au operat fără consimțământul meu. Au făcut-o pentru binele lor, nu al meu.
Înțeleg.
Ți-ai luat viața în propriile mâini. E normal.
Uneori trebuie să-i dai dracu' pe toți.
Nu pot schimba ce mi-au făcut.
Când se simt amenințați, oamenii pot fi nemiloși, A. D.
Așa e lumea.
E normal ca lașii să inventeze scuze ca să trăiască în pace.
Dau chiar și legi.
Hai, ajută-mă!
- Sigur? - Da, dă-mi cârja!
Să mergem la oglindă!
Știi cum am realizat că sunt femeie?
- Nu. - Răspunsul nu e acolo.
Nici în corpul meu.
Astea nu mă fac femeie.
Nici asta.
Nu spune nimic despre mine.
Sunt femeie fiindcă asta-mi strigă interiorul.
Pentru că tot ce spun, fac sau simt…
tot ce mă rănește și mă face fericită
mi se strigă din mine.
De aici, A. D.
Dacă n-aș asculta, aș muri.
Aș putrezi.
Nu poți fugi de ce e în tine, A. D.
Nu poți.
Ție ce-ți strigă?
Nimic.
E liniște în mine.
Simt doar furie.
Ai avut tupeu să faci ce ai făcut.
Dar încă asculți de alții, fără să știi.
Furia netezește totul în mod hidos.
Pe tine și pe mine ne urăsc la fel.
Dar nu suntem la fel, dragă.
Vino cu mine!
- Ești bine? - Da.
Scuze!
„O să încerc să repar situația. Aveți încredere în mine.
Ángela, te rog să-mi ții locul la serviciu o zi.
Du-te la ora 12:00 la Paseo del Pintor Rosales, nr. 118,
și spune-i Patriciei că te-am trimis eu.
Vă iubesc! A.”
Bună ziua!
- Pot să-l mănânc? - Nu.
Bună, dulceață!
- Intră, scumpo. Ai programare? - Nu. M-a trimis A. D.
O caut pe Patricia.
- Bine. O clipă. - Sigur.
Ne-a scris că o să facă rost de bani și m-a trimis aici.
Doar pentru o zi, din câte am înțeles.
Fir-ar al naibii de copil! Ascunde mai multe decât palatul Linares.
- În fine. Îți explic ce ai de făcut? - Nu știu ce să fac cu copilul.
N-am cu cine să-l las. Colegul meu e plecat.
Nu-i nimic. Nu e nicio problemă.
Hai, motănel!
Vino!
Ridică-te!
E medic și are trei copii. O să fie aici toată ziua.
- Se ocupă el. - O să stea cu copilul?
O să fie bine.
Alo?
Bună, Santiago!
Ar trebui să-ți închid.
Știu, dar te rog să n-o faci.
Am nevoie de ajutorul tău.
Ce se petrece, Adela? Nu poate fi ceva atât de grav.
Nu se petrece nimic. Sunt bine.
- Dar doar tu mă poți ajuta. - Desigur.
Adela, de ce nu vii la Pamplona ca să-mi spui?
N-o să afle nimeni dacă asta vrei.
Adela, mai ești?
Da, sunt.
Santiago, am o problemă financiară și am nevoie de banii mei.
Cât tupeu ai, Adela!
Incredibil!
De șase luni nu știu nimic de tine!
Mi-am imaginat numai lucruri rele. Ai tăi nu-mi spun nimic.
L-am implorat pe părintele José María să-mi spună dacă trăiești.
Cu prima ocazie cu care mă suni, îmi ceri bani.
Atât contez.
Nu-i adevărat, Santiago.
Nu puteam vorbi cu tine.
Ar fi însemnat să mă întorc aici și nu puteam.
Iartă-mă, Santiago! Te rog!
Nu meritam nicio explicație?
Aș fi înțeles orice.
Fir-ar să fie, Adela!
Ne-am sărutat ultima oară când ne-am văzut.
Îmi pare rău!
Îmi pare tare rău!
Investiția nu e ca un depozit la bancă.
Există condiții. Nu poți scoate banii pur și simplu.
Contul tău e același?
Da.
Îți transfer de la mine banii investiți și rămân eu cu obligațiunile, bine?
E perfect. Îți mulțumesc, Santiago!
Nu știu ce să spun.
Nu mai e nimic de spus.
Nu, așteaptă! Nu închide!
Dacă aș fi rămas,
dacă aș fi putut face asta,
te-aș fi ales pe tine și totul ar fi fost perfect.
Sper să găsești ceea ce cauți!
Asta îți doresc și eu.
Știu ce mă așteaptă pe mine.
Zece străzi și 99 de oameni.
MAGAZINUL DE ANTICHITĂȚI DE JUAN
- Ai chemat instalatorul? - N-am apucat. Scuze!
- O să ne cadă tavanul în cap. - Știu.
- Ce? - Să vedem.
Slavă Domnului! Unde ai fost? Ne-am făcut griji.
S-a întâmplat ceva?
Am plătit chiria. Nu vă mai faceți griji!
- Cum să nu ne facem? - Ángela! Vorbim mai târziu.
Nu înțeleg.
Bună, dragule!
Ne-ai lipsit ieri, dar prietena ta s-a descurcat.
Vrei să vorbim? Comandăm mâncare chinezească?
- Nu mi-e foame. Mulțumesc, Lidia! - Nicio problemă.
Dar, dacă te răzgândești,
ușa mea e mereu deschisă.
Și celelalte uși, desigur.
Dacă ți-e rușine,
să știi că avem de-a face zilnic cu rușinea.
- O transformăm în fericire. - Așa e.
Să nu stai până târziu!
Da. Lasă alea, le termin eu.
Pa! Noapte bună!
A. D., ce faci? Ce s-a întâmplat?
Oprește-te, A. D.!
- Lasă-mă! - Oprește-te!
Ascultă-mă, dragă! O să sperii copilul.
Liniștește-te!
Ángela! Suntem aici.
- Suntem alături de tine. - Nu vreau să pățească nimic.
Corpul meu, Gato.
Ángela…
- E în regulă. - Nu vreau să mai pățească nimic.
- Corpul meu… - N-o să pățească nimic.
Îți promit! O să avem grijă de el împreună.
- Așa-i? - Desigur, dragă.
N-o să mai pățească nimic.
Bine? Suntem alături de tine.
E în regulă.
Ai vorbit toată noaptea.
Ce spuneam?
Nu știu. La un moment dat, ai întrebat de cele zece porunci.
De ce ai venit?
Pentru că…
mi-au spus în ce stare erai
și pentru că…
nu pot sta departe de tine.
Și pentru că, așa cum ți-am spus, urăsc durerea.
Mi-ar plăcea să mă strigi pe nume.
Urăsc durerea. A ta și a mea, Adela.
Mi-a fost dor.
Mie-mi spui, domnișoară?
Ce facem acum?
Insistăm.
Insistăm, puiule. Insistăm.
Hai, ridică-te!
Jos din pat!
Corpul e foarte leneș și îi place să stea degeaba.
Priviți!
„Trebuie să sărbătorim și să ne veselim,
fiindcă fratele, sora sau bunăciunea asta murise, dar a înviat.
Se pierduse, dar s-a regăsit.”
Ce nebun ești!
- Ce cauți aici? - Misterioase sunt căile Domnului.
Acum îmi vorbești ca un preot?
Frumoșii ăștia doi m-au chemat.
Mi-a spus de tine, așa că am venit imediat.
Să ieșim pe balcon!
- Parada e frumoasă. - Haide!
Priviți!
Vrei să coborâm?
Mâine.
Mâine. Bine.
Nu sunt doar liniștea
Nu sunt rana încă deschisă
Nu sunt doar teama din oglindă
Care i-a îndepărtat Pe cei care aproape voiau să-mi fie
Las în urmă reflexia asta Care m-a făcut să mă îndoiesc
Îmi iau viața în propriile mâini
Și mă redescopăr treptat
Corpul meu mi-e casă
Sunt propriul meu cămin
Nu mă mai ascund în vechile minciuni
Nu mai tac ca să păstrez pacea
Port în ochi lumina viitorului
Sunt propriul meu stindard
Mă simt bine în pacea mea
Și odată cu vântul
Încep să dansez…
Îmi iau viața în propriile mâini
SEÑORITA, DRAGA MEA
Și mă redescopăr treptat
Corpul meu mi-e casă
Sunt propriul meu cămin
Aleg lumina
Îmi aleg proprii pași
Îmi aleg numele
Îmi aleg dragostea
Îmi înfrunt temerile
Vina și măștile purtate
O accept pe fata din mine
Care n-a știut să țipe
Accept furia
Care m-a redus cândva la tăcere
Și obiceiul
De a-mi ține respirația
Las în urmă reflexia asta
Care m-a făcut să mă îndoiesc
Las în urmă înfățișarea
Care încerca să mă subjuge
Și eu vizitez muzee când mă simt singură.
- Știi de ce? - De ce?
Pentru că totul e calm și liniștit aici.
Și, când ies,
viața mă surprinde din nou cu zgomotele și agitația ei.
Nu vă simțiți mai singură afară?
Uneori.
Dar simt că trăiesc.
Și e minunat să trăiești.
Domnișoară!
Însoțiți-mă până la ieșire, vă rog!
Mulțumesc!
Îmi iau viața în propriile mâini
Și mă redescopăr treptat
Corpul meu mi-e casă
Sunt propriul meu cămin
Aleg lumina
Îmi aleg proprii pași
Îmi aleg numele
Îmi aleg dragostea
Subtitrarea: Iulia Ștefan