- Bolelo ji to? - Co?
Ne, nic ji nebolí. Vůbec nepláče.
Když jsem ji přebalovala, ani se nevzbudila.
Víš, že ji nic nebolí. Bolí to jenom tebe.
Stydíš se.
Holčičko moje.
Jsi krásná.
Kdybys byl u toho, když ji koupu nebo si ji pochoval, zvykl by sis.
Podívej se na ni.
Podívej, jak je krásná.
Nechci, aby dopadla jako ony.
Nevíš, jaký mají život. Neviděls je už 40 let.
Co ty víš o něčím o životě?
Já vím, jaký bude mít život.
U maminky bude mít domov vždycky.
Co budeme dělat?
Uděláme, co řekli doktoři.
Co nejdřív.
A nikdy se to nedozví.
Ani nikdo jiný.
Bude mít normální život. Úplně normální.
A nech už těch nesmyslů.
Budeš mít svou dceru rád, jak se na otce sluší a patří.
- Dokážeš to? - Já už ji rád mám.
Udělám, co bude třeba.
Cokoliv, broučku.
Maminka s tebou bude vždycky.
Vždycky.
MOJE NEJMILEJŠÍ SEŇORITA
Slečno! Dobrý den!
DE JUANOVO STAROŽITNICTVÍ
PAMPLONA, PROSINEC 1999
„Naše kázání je zbytečné
jako i vaše víra.“
To znamená, že pokud Kristus nevstal z mrtvých,
měla by církev mlčet.
Slečno, je hřích, když tleskám papeži?
Není to hřích, ale není to ani přikázání.
Tak můžu tleskat, když bude v televizi?
Moc se mi líbí.
Můžeš tleskat, jestli se ti líbí,
ale taky nemusíš.
Na rozdíl od přikázání, která musejí dodržovat všichni katolíci.
Děkuju, slečno, to mě trápilo.
Takže dnes končíme s tleskáním papeži.
Nezapomeňte si projít koledy. Koncert už se blíží.
Ukliďte si lavice, prosím.
Novinky v případu Rocíi Wanninkhof.
Rodinné zdroje hovořily s naší stanicí
a potvrdili, že devatenáctiletá oběť
musela vraha dobře znát.
Ano. Prý ji zabila expartnerka její matky.
Ta panovačná, co má vlasy nakrátko.
Babi, lidi rádi drbou.
Kdo ti to říkal?
Netvrdím, že to udělala,
ale nijak zvlášť se nesnaží.
Nevěřila bys, jak kysele se na lidi dívá.
Vidíš, že to není dáma.
O mně by řekli to samé, babi,
že nevypadám jako dáma.
Ta rodina si prožila velkou tragédii i bez vraha ve vlastních řadách.
Ty že jsi jako ta ženština?
Prosím tě! To je nemyslitelné.
Ty máš čistou tvář dobrého člověka.
Už je to tu zase!
Dobře, tak zavřeme všechny nepřátelské
a neženské ošklivky, co?
Až tu zůstanou jen…
Babi!
Počkej, babi.
Adelo, holčičko.
Co se stalo?
Babi.
Seď. Pomoc už jede.
No tohle.
Jasně žes to byla ty, Adelo.
- Dívej. - Promiň.
Vidíš, jak jsi do mě vrazila? Natlačilas mě na obrubník.
- Promiň. - Netvař se tak hloupě! Podívej se!
Vidíš, co jsi udělala?
Moc mě to mrzí, Begoño. Rozrušila mě babička.
- Tvoje babička je v autě? - Jsi v pořádku?
Volám bráchu. Jsem z tebe na nervy.
- Úplně na nervy. - Haló.
Měly jsme nehodu.
Na rohu Duque de Ahumada a Cortes de Navarra.
Starší paní.
Prosím, pospěšte si.
Dobrý den.
Slyšíte mě?
Jste v pořádku?
Ano, jsem. Ale babička je v autě.
Postaráme se o ni.
Prohlédnu vás.
Já jsem v pořádku.
Nechte mě.
Od teď za svůj stav nesete odpovědnost sama.
Babi, svezu se s policií.
Pojedeme za sanitkou do nemocnice.
Uvidíme se tam.
Ano, drahoušku.
Nebojte se, Adelino. Pojedu s vaší vnučkou.
SLADKÉ DNY DISCIPLÍNY
Netušila jsem, že jsi zpátky.
Už od září.
Chtěl jsem se zastavit, ale neměl jsem volnou ani vteřinu.
Táta mi předal vedení a…
Mám co dohánět.
Takže se do Londýna nevrátíš?
Byl bych tam rád zůstal.
Věděl jsem, že to tak dopadne.
Doufal jsem, že táta, jak ho znám,
odejde do důchodu později nebo nikdy.
Ale ne.
Jak ses tam měl?
Byl jsi šťastný?
Ano.
Je to město, které nikde nekončí.
Nechci být k Pamploně ani k místnímu životu nespravedlivý,
ale naše Pamplona, tvoje a moje,
je maličká.
Žijeme na deseti ulicích se stovkou lidí.
Takže když přijedeš do Londýna,
svět je obrovský.
A pak se musíš vrátit.
Adelino, dělejte, co říkal pan doktor.
Pomalé procházky.
- Dobře. - A nechoďte sama.
- Moje vnučka. - Taková vysoká a hezká.
- Ano. - Zavezu vás k ní.
Kde jsi byla?
Dobrý večer.
Babička dorazila?
Kde jsi byla, Adelo?
Šla jsem pěšky.
To ti přijde normální?
Tati, jsme v pořádku.
Měla jsem nervy, potřebovala jsem na vzduch.
Pro vás je všechno snadné.
Jen si běž na vzduch. O nás se nestarej.
Adelo, táta má pravdu.
Bylo by zodpovědné se tomu postavit čelem a jet domů.
Jen jsem se prošla. Omlouvám se.
Máš tam večeři. Ohřej si ji.
A nechme to být. Už se stalo.
Delegace vlády i státní sektor
zřídí krizové výbory,
ale problém roku 2000 musíme řešit s klidem.
Hlavně nesmíme panikařit.
Někdo zvoní. Můžete otevřít?
Dobrej, Isabel Goñi, fyzioterapeutka.
Jdu za Adelinou Arrán.
- Je tady. Prosím. - Jo?
Tak jo.
Ty bláho, to je tíha. Jako tahat mrtvolu.
- A ty jsi? - Adela, promiň.
Těší mě.
- Tudy. - Tudy?
Mrzí mě, že jste čekala.
Žádný problém.
Kam si můžu dát kabát?
- Já ho pověsím. - Sem?
- Já jsem Isabel. Těší mě. - Ano.
- Tudy. - Tohle si tu nechám taky.
Kotě, vezmeš mi tu tašku?
Adelino, je tu fyzioterapeutka. Jmenuje se Isabel.
Adelino, vy jste ještě v posteli?
Jak rozložím lehátko, budeme vstávat.
Neměla byste ležet, když to není nutné.
Po té nehodě bych si měla odpočinout.
Je mi 88 let, děvče.
No právě.
Když vám doktor nenařídil klid, tak neležte.
Tělo je líné a rádo jen leží.
Vstaneme. Chytněte se mě.
Zvedáme se, Adelino.
Na bok. Výborně.
Ne, vůbec na to nemám náladu.
A všechno to jídlo, je mi z toho skoro až špatně.
Co?
Ano, dnes začala. Tak uvidíme.
Cestovní kostýmek? To by mě teda nenapadlo.
Tehdy se lidé tolik nebrali v bílém.
Navíc mi týden před svatbou umřel dědeček.
Byla jsem v černém, ale elegantní.
- No jistě. - V cestovním kostýmku.
Adelino, otočte se jako předtím.
Pořádně. Bolí to?
- Ne. - Ne?
- Ne, nebolí. - Výborně.
Moc vám to slušelo. Byla jste šťabajzna.
Máme hotovo.
Ještě bačkůrky.
Mám ti poreferovat?
Počkej, zavolám mámu. Bude to chtít slyšet.
Tak pojďte.
- Mami! - Jé.
Cítím se skvěle.
- Opravdu? - Jéje.
- To jsem ráda. - Máte zlaté ručičky.
- Prima. - Hotovo?
Ano. Daří se jí dobře.
Je to jen normální napětí z nárazu.
Myslím, že ta předepsaná sezení budou stačit.
Ale měla by se víc hýbat.
Chodit po schodech a tak.
Prý si mám vzít zelenou teplákovku
a jet do Benidormu tančit paso doble
jako důchodkyně z Madridu.
Moc děkujeme. Zkusíme ji víc rozpohybovat.
Dobře.
Budu se hýbat, až budu chtít. K ničemu mě nemůžeš nutit.
Jsi v pohodě, kotě?
- Ano. - Ty jsi řídila, ne?
- Vyšetřil tě někdo? - Ne, to je jen takové gesto.
Protože tě to bolí.
Ukaž.
Ne, jsem v pořádku. Nic mi není.
No jo, jsi hvězda.
Můžu se ti na to podívat?
Nech ji, ať tě prohlédne.
Kvůli mně.
Necháme vás s mámou o samotě.
Jdeme, Cruz.
Pojď.
Rozepni si svetr.
Sedni si s nataženýma nohama a odhal si horní část zad.
Tady, viď?
Ano.
Ukaž.
Potřebuju, aby sis to ještě trochu stáhla.
Ještě kousek.
To je ono.
Dobře.
Budu postupovat pomalu, řekni jestli to bolí
a jak moc.
Podívej se tam.
Dobrý?
Táhne to, ale nebolí.
Fajn.
Jé!
Co je?
Tady. Ublížila jsem ti?
Jsi v pořádku?
Ten upřený pohled do prázdna
hledá to samé co ty.
Něco se v životě naučit.
Pochopit lásku.
Objevit, jaký je svět.
Pochopit.
Něco se v životě naučit.
Pochopit lásku.
Splněný sen.
Pojď dál.
Jen se loučím. Musím do práce.
Co? Počkej. Promiň, neslyším tě.
Mónicu Naranjo miluju, úplně jsem se zapomněl.
- Co jsi říkala? - Jen ahoj.
Odcházím.
Holka, sedni si na chvilku a dej si se mnou pivko.
Jindy. Nic jsem nejedla.
To má spoustu sacharidů.
Plnohodnotný jídlo.
Dobře, díky. Ale jen jedno.
Na zdraví.
Senzace.
- Jak se máš? - Dobře.
- Slyšel jsem o té nehodě. - Jo.
Byl to jen šok.
Srazila jsi Begoñu, co? Nejmladší Gómez-Arellano.
Zuřila jako fúrie.
Pitomá ženská.
Naštěstí to za ni vyřešil její bratr.
Ten, co byl v Londýně?
Ano, Santi.
Je moc milý.
Všechno zlé je k něčemu dobré.
Máš nějaké plány na svátky?
Víš, jak se mi v Pamploně říká?
- Ano. - Vážně?
Kobyla.
Ty parchanti nejsou zrovna diskrétní.
A nedávno jsem zjistil, že mi někteří říkají
José Maria představená.
- Cože? - No jo.
To snad ne.
Je to tak.
Žijeme v 16. století,
že se lidi kolem nás bojí
vysokých žen a zženštilých mužů.
Já mám povinnosti jim to odpustit, ale ty nemusíš.
Všichni takoví nejsou.
Ne?
I v Pamploně tě pár lidí překvapí.
Tak to o nich musíš José Marii představené něco říct.
Řeknu, ale jindy.
Už musím jít.
Ty jsi tajemná. Jen běž, holka.
Máte styl, seňorito.
Díky za to pivo.
Pan Gómez-Arellano bude příští týden pryč.
Zavolejte a domluvíme se.
Hezký den.
Mamen, ty formuláře, jak jsem chtěl, prosím.
Ano.
Adelo, rád tě vidím. Co tě sem přivádí?
Už čtyři roky pracuju u táty ve starožitnictví
a vydělané peníze skoro neutrácím.
- Chci s nimi něco udělat. - Dobře.
Byla by hloupost nechat je ležet v bance.
O jaké částce mluvíme?
Zhruba šest milionů.
To je skvělé.
Co třeba nemovitost? Můžeš složit zálohu na byt.
Ne, to ne.
Dobře.
A co riziko?
- Co nejmenší. - Dobře.
Takže státní dluhopisy.
S nízkým úrokem, ale bezpečné.
- Co ty na to? - Jak myslíš.
Dobře.
Připravím dokumenty a přijdeš je podepsat.
Nic jiného dělat nemusíš.
Nech to na mně.
Ahoj.
Pardon, nevěděla jsem, že tu jsi. Přišla jsem pro vodu.
Jasně, prosím.
Natočím ji.
Děkuju.
Dáš si kafe?
Zrovna ho budu dělat.
Dám si ráda. Čeká mě dlouhý den.
Adelo, za posledně se moc omlouvám.
Nechtěla jsem, aby ti bylo nepříjemně.
Odpusť mi to.
Nemám ráda fyzický kontakt.
A…
Ty mi promiň tu reakci.
Ne, já jsem pořád nadšená a nerespektuju cizí hranice.
Chtělas mi pomoct, jen to nevyšlo.
Jo. Kdybys chtěla, můžu se ti na to ještě podívat.
Stačí říct, ano?
Zařídíme, aby ti nebylo nepříjemně.
Hranice mi moc nejdou, ale svou práci dělám dobře.
Nesnáším bolest. Vlastní i u ostatních.
- Slibuju, že to promyslím. - Tak jo.
Adelo, připrav se prosím, půjdeš dolů s tátou.
Budete s tchyní pokračovat, nebo už končíte?
Už končím. Sbalím si věci.
VESELÉ VÁNOCE 1999
Tak jo.
Ruku máme hotovou.
Kotě, já mizím.
Slyšela jsem tě na chodbě.
Jo, s tímhle nadělám děsnej kravál.
No…
Víš, kde je videopůjčovna Casablanca?
Už tam budem. Hodím to do auta.
Ty jo, Láska je láska.
To je hrozně hezkej film, úplně jako…
kdyby Fassbinder natočil disneyovku,
ale s lesbama.
To jsem neviděla. Kdy to vyšlo?
Loni.
Kdyby to natočili dřív, ušetřilo by mi to spoustu dramat.
Co přesně hledáme?
Utrpení Panny orleánské.
Je to němý film. Plakát je černobílý a je na něm ona,
má krátký vlasy, proutěnou korunu a pláče.
Je moc hezká. Krásná.
- Maria Falconetti. - Maria Falconetti, přesně.
Úplně mi to vypadlo.
To je bombastickej film.
Je dokonalý.
Je to spíš modlitba než film.
Jo, přesně.
A jak se na tebe dívá, ty oči.
Celou dobu bys ji chtěla prosit o odpuštění.
Mám husí kůži.
V době, kdy se dělaly trháky,
Dreyer natočil pravý opak.
- Je to tak duchovní, tak… - Ano.
- Divadelní! - Ano!
To je ono.
Přijď se na mě podívat, jak hraju.
- Hraješ divadlo? - Ano.
Jsem herečka.
Fyzioterapií si jen přivydělávám,
ale bohužel mi to hrozně jde.
Každá máme svoje starožitnictví, kotě.
A kde hraješ?
Ve čtvrtek večer v ENT, ve staré části města.
Znáš to tam? Hrajeme Janu z Arku.
- Přijdu. - Ale…
Nečekej žádný zázrak.
Jsme jen parta kamarádů a já nejsem Falconetti.
To doufám.
A nebudeš němá.
To ne.
No…
Je pozdě, už musím jít.
- Dobře. - Zvládneš to k autu?
Jo, kotě, všechno pod kontrolou.
Taková škoda, Cruz.
Selátko je lepší péct celé nebo na půlky.
Vždyť víš, že nemůžu vidět zvířecí tvář.
Dobře, tak ti ho naporcuju.
- Tak. - To je lepší.
- Kolik to bude? - 1 500, prosím.
- Tady. - Děkuju.
Nashle. Veselé svátky.
- Nápodobně. - Máme hotovo. Jdeme domů.
Kdo je další?
- Mami. - Co?
Musím k doktorovi.
- Jsi v pořádku? - Ano.
Jde o tu nehodu?
Zavolám Luisovi, až dorazíme domů.
Půjdu s tebou.
Jsem v pořádku, potřebuju jen na kontrolu.
Vlastně spíš chci na kontrolu. Ale ne k doktoru Etxeberríovi.
Adelo, vždyť tě zná odmalička.
Zná celou rodinu.
Mami, já chci ke gynekologovi.
- Zatím. - Nashle.
Stalo se něco, o čem nevím?
Ne, nic. Ale je mi 26 a nikdy jsem tam nebyla.
Tomu právě nerozumím, zlato.
Je ti 26 a když nemáš žádné divné příznaky,
tak nikam nemusíš.
- V mém věku... - Mami.
Byla bych ráda, kdybys šla se mnou, ale zvládnu to sama.
Nemusíš to říkat takhle. Vím, že už jsi dospělá.
Mami, od patnácti beru estrogen
a vím jenom to, že ho potřebuju.
Přesně tak. Kvůli té tvé záležitosti.
Ale jaké?
Nemůžu mít děti, nemenstruuju a potřebuju estrogen.
- Co to znamená? - Ale nic, Adelo.
Promluvíme si zítra po večeři.
Mami, prosím tě, nezapomeň.
Nepřeháněj to s tím kůzlečím. Já tě znám.
Pojď dál.
Teta na tebe dohlídne. Přesně.
Tak ahoj, pa.
Rozbij to.
José.
Než se z tebe stal kněz,
byl jsi někdy zamilovaný?
Opatrně, ať to nerozliješ.
Ukaž.
Nalij to tam.
To bude dobrota.
Ochutnej.
Dobrý. Ty brambory jsou senzační.
Necháme to odpočinout, pojď se mnou. Něco ti povím.
Dívej se.
A tohle?
Počkej.
Tady.
No teda!
Co to je?
- Co to je? - Skandál.
Skandální muž.
Jestli jsi bláznivá, zavolej. A jestli ne…
- Co se dá dělat? - Co se dá dělat?
Jmenoval se Alonso.
Co se s ním stalo?
AIDS. Jako u všech.
On byl tvůj… Vy jste spolu…
Ano.
Byl moje životní láska.
Je mi to moc líto.
No…
A co ty?
Zítra se uvidím se Santiagem Gómezem-Arellanem.
To je moc dobře,
ale…
kvůli němu tady nejsi.
Říkala jsi, že tě někdo mile překvapil.
- Kdo to byl? - Fyzioterapeutka mojí babičky.
Nerozumím tomu.
Mám se s ní za chvíli sejít.
Četla jsi Henryho a June?
Ne. Kdo to napsal?
Anaïs Nin.
Nymfa, která psala jako démon.
V meziválečným období ojela půlku Montparnassu.
Je úžasná. Miluju ji.
A ty ji budeš milovat taky. Koukej.
Přečti to.
„Je krásné milovat a být zároveň svobodná.“
Ale já nejsem Francouzka v 30. letech na Montparnassu.
Jsem katechetka z Pamplony.
Až si tu knihu katechetka z Pamplony přečte,
tak si promluvíme.
Když mi bylo třináct,
uslyšela jsem Boží hlas, který mi pomáhal a vedl mě.
Ten hlas
se ozval kolem poledne,
v létě,
na zahradě mého otce.
A od té doby už jsem nikdy nebyla sama
ani bezmocná.
Není třeba se bát lidského soudu.
S Bohem přijímám oheň, který si nosím uvnitř a zemřu.
Nechte si můj popel.
Mé srdce už slyší hlasy andělů.
Kotě, panebože! Ty jsi přišla!
- To snad ne! Líbilo se ti to? - Ano.
- Ale ne. - Líbilo.
- Nelíbilo. - Bylo to skvělý!
Určitě?
No tak. Jasně že se jí to líbilo.
Vždyť ti to řekla.
Dáme pivko?
Mimochodem, já jsem Ane.
Adela. Těší mě.
- My víme, kdo jsi. - Hele, co je?
Tak pivo? Jdeš taky?
Tady.
Jen jedno a půjdu.
Ale no tak, neblbni!
Odkud jsi?
Jedna, dva, tři!
Chutná?
A ten malej blbeček se mě ptá:
„Je to opravdová krev, slečno? Musíme ji pít?“
A já na to: „Jak by to mohla být krev?
Nebuď hloupej.“
Teda, to jsem neřekla.
Vysvětlila jsem mu transsubstanciaci a tak,
ale chudák z toho brečel.
- Neznám slova! - Co?
- Slova! Že je neznám! - Na co slova?
Chceš jít dál?
- Počkej tady. - Dobře.
Pojď.
Je to anonym, počátek 20. století.
Napodobuje školu Guida Reniho.
Je to krása.
Vidíš ty čisté části? Skoro celý obličej.
Co to je? To je pravý?
Ano, vozí nám je na zrestaurování.
- Cože? - Je to tradice.
- Opatrně. Jsou křehké. - Dobře.
Opatrně.
Isabel, prosím.
Isabel…
Isabel, přestaň, prosím tě.
Chceš si vrznout, holka?
No tak. Sundej to.
Neuvěřitelný.
Co je?
Myslím, že tě Lucía trochu umazala, když se loučila.
Sluší ti to.
Já se lekla.
Lekla jsem se.
- Haló? - Adelo?
Co tam děláš tak pozdě? Jsi v pořádku?
Neboj, tati. Jen jsem chtěla něco dodělat.
Jesús jel kolem a viděl, že je otevřeno,
tak mi hned volal.
- Ne. Počkej. - Cože?
- Díky. - Co říkáš, Adelo?
Jsi tam, dítě? Pojď domů.
Adelo, je čtvrt na jednu, slyšíš?
Santiago je tu, mluví s otcem. Prý tě přijel vyzvednout.
Už máme trochu upito,
tak ti ukážu něco, co ti zlepší den.
Ne!
Kdes to vzal?
Tu obálku jsem kreslila já.
Neskutečný, co?
Koukej, Javierada 1988.
Hele, tady je Fran,
ta s tou čutorou je Maite
a tohle…
- Ten? - Jak se jmenoval?
- Eusebio. Sebi. - Sebi! Máš pravdu.
Páni.
- To byly časy. - Jo.
Víš, co si pořád pamatuju nejlíp?
Tebe v noci
s hrnečkem něčeho teplého u chatky.
Heřmánek.
Piju ho pořád. Naučila mě to babička.
Viděl jsem tě z okna.
Vypadala jsi o 20 let starší než my.
ZA ROK SE ZASE VRÁTÍME
Já jsem…
Co?
Byl jsem do tebe blázen.
Pomohlo by, kdybys mi to řekl.
Byl jsem blbec jako ostatní, Adelo.
Ne, Santi.
Ty jsi měl status.
A jé. Poběž!
Poběž. Tady.
Jsem do tebe blázen.
Nevím, jestli tě to bolí,
nebo je to v pořádku…
Nevím vůbec nic.
Promiň.
Už musím jít.
- Veselé Vánoce, Adelo! - Veselé Vánoce!
Veselé Vánoce.
To maso jde od kosti samo.
Vždycky mi dají dobrý kus.
- Ano, je to výborné. - Skvělé.
Jsem zvědavý na půlnoční mši.
Bude první s novým knězem.
Určitě má navoněnou i hostii.
Nechápu, jak k nám dostal.
- Dáreček od biskupa. - Ano.
Miláčku, to byl jen vtip.
Mně to vtipné nepřišlo.
Já to udělám.
Udělám to.
Můžeš utírat.
Adelo, vím, že jsem poslední dobou nervózní,
ale bojím se, že by se ti mohlo něco stát.
Děsí mě to.
- Tak. - Mami.
Musím ke gynekologovi.
Zase s tím začínáš?
Nech to být. Udělám to.
Jak myslíš.
„Jsem na duchu skleslý, ale ty znáš moji stezku.
Pohleď a uzříš, není nikoho, kdo by se ke mně znal.
Nemám kam utéci.
Není tu, kdo by měl o mě péči.
K tobě zní moje volání.
Vysvoboď mě od pronásledovatelů, jsou zdatnější než já.“
HENRY A JUNE
PŘIJATÁ ZPRÁVA
„Šťastné a veselé.
Na Silvestra půjdeme do baru jako minule. V kostýmech.
Stavíš se? Chtěla bych tě vidět.
Isa.“
Dobré ráno. Už za pár hodin se rozloučíme s rokem 1999.
Dnes večer konečně uvidíme, jak dopadne problém roku 2000.
Hned v prvních minutách nového milénia.
Do háje.
- Haló. - Adelo, tady José.
Přijeď.
Pojď se mnou.
Kam jdeme? Musím být doma na večeři.
Jasně. Pojď.
Holka, ty už jsi namol, a to ještě ani není půlnoc.
Když mě přemůže samota,
sednu si sem a koukám na ně.
Nikdy nejdu dovnitř, ale…
Dělá mi to radost.
Připadá mi, že ti představuju svoji rodinu.
- Vypadají šťastně. - Jsou šťastní. O tom nepochybuji.
Přijít někam, kde si připadáš jako doma
a být mezi svými, tomu se nic nevyrovná.
Tak co?
Santiago mě políbil.
Líbilo se mi to.
Moc.
Ale jakmile jsem zavřela oči,
viděla jsem jenom její tvář.
Tu veselou masérku?
Ano. Isabel.
Když jsem se Santiagem,
přijdu si hezká.
Ale když jsem s Isabel,
připadám si volná.
A já jsem nikdy nebyla volná.
Podařilo se mi
být neviditelná, José.
Zůstat úplně sama.
Bylo mi to jedno.
Moje tělo, moje neplodnost,
moje léky…
Všechno, co o sobě nevím.
A teď…
Teď chci žít!
Chci, aby se mě někdo dotýkal.
A chci to hodně, chápeš?
Je mi zle z pomyšlení, že bych měla žít svůj život.
Adelo, zlato,
život je vášeň.
Od Krista až po Mónicu Naranjo.
A když potlačíš vášeň, potlačíš samotný život.
A z citů se stane hořkost.
Nechceš být zahořklá do konce života.
- Já už jsem! - Tak se toho zbav.
Hned.
Zítra.
Ne později.
Ten strach, co cítíš, nestačí.
Musíš mít větší strach.
Větší touhu. Víc všeho.
Víš,
když…
Když Alonso zemřel…
zbyla mi jen šílená temnota.
A hrozně jsem se bál.
Hrozně moc.
Ale všechno, co jsem prožil
s ním i než jsem ho poznal,
veškeré riziko, veškeré hříchy,
které mi dělaly takovou radost,
to mě zabalilo jako do peřiny.
Utěšilo mě to.
A když jsem na tom byl nejhůř,
zjevil se mi Bůh jako následek mých excesů.
Bum!
A všechno zaplnil.
Všechno.
Bylo to jako…
Jako kdybych najednou šukal všechny chlapy, co jsem znal.
Nebudu ti lhát.
Alonso mi pořád hrozně chybí.
A vůči smutku nejsem imunní, ale…
Ale už nikdy nebudu sám.
V kostele sloužím Bohu,
ale když se dívám na ten bar,
tak ho vidím.
Šťastný nový rok, zlato!
Ale já nemám život, co by mě utěšil.
- Nemám peřinu. - Tak si ji najdi.
Hledej. A chybuj.
Skoč do toho po hlavě.
Ty moc dobře víš, co musíš udělat.
Udělej to. Tak někoho zklameš.
Sakra, můžeš zklamat nás všechny.
Nech nás ve štychu, udělej něco brutálního a nečekanýho.
Udělej to, zlato.
Udělej to.
Šťastný nový rok, otče.
Šťastný nový rok, dítě.
Hele!
Adelo!
Pojď! Panáky!
Holka.
Co je?
Adelo!
Počkej! Adelo, počkej!
Adelo!
Adelo, počkej!
Adelo, stůj. Co se děje?
- Jdu pryč. - Dobře, ale poslouchej.
Tohle nic neznamenalo, nebylo to…
Opravdu jsem tě chtěla vidět, kotě. Vážně.
To je moje chyba. Nech mě jít.
Šťastný nový rok!
Šťastný rok 2000!
Dobrý večer, zlato.
- Můžu? - Samozřejmě, babi. Pojď dál.
Podívej, to je moje teta Marga
a moje starší sestra Ernestina, budiž jí země lehká.
Říkali jim mužatky.
Žádná z nich nemohla mít děti a neměla menstruaci,
obě byly vysoké a statné.
- Jako já. - Ano.
Jako ty.
To mi máma nikdy neřekla.
Máma tě zbožňuje,
ale co ses narodila, žije ve strachu.
Dělá, co může.
A co umí.
Jako já. Jako my všechny.
Byly šťastné?
No, tak různě.
Moc jsme jim to neulehčili.
Nevdaly se.
Ale dědictví dostaly
a do domu jim nikdo nelezl,
tak to neměly špatné.
A do postelí taky ne.
Jsi tak chytrá, babi.
Ne dost.
Díky tobě jsem je pochopila.
Ale už je pozdě.
Až ti někdo příště řekne Kobylo,
vzpomeň si, že v rodině jsme všechny klisny.
Není to tak zřetelné, ale když se podíváš na sliznici,
je tam jizva.
Té bych si nevšiml, Ángeli.
Vypadá fantasticky.
Hotovo, Adelo. Můžeš vstát.
Řekni, kdybys něco potřeboval.
Díky za pomoc, Ángeli.
- Na shledanou. - Dám ti vědět.
Můžeš se obléct. Počkám v ordinaci.
Dobře, Adelo.
Řeknu to na rovinu.
Nemáš menstruaci a nemůžeš otěhotnět, protože nemáš dělohu.
Narodila ses bez ní. A bez vaječníků.
Místo toho jsi měla vnitřní gonády.
Vnitřní gonády.
Varlata.
Ano, ale nesestouplá.
U chlapečků sestupují ke konci těhotenství.
Ale… Počkejte, doktore.
Říkáte u chlapečků.
- O čem to mluvíte? - Poslyš.
Neříkám, že jsi muž.
Máš vagínu. Sice krátkou, ale máš.
Při vyšetření se potvrdilo,
že ses pravděpodobně narodila s přerostlým klitorisem
a podstoupila jsi operaci, aby genitálie vypadaly normálně.
Odvedli dobrou práci.
To se dělá vždycky?
Skoro vždycky.
Doktoři se s tvými rodiči museli na zákroku dohodnout.
V určitých případech intersexuality je to běžný postup.
- Intersexuality. - Ano.
Adelo, je to častější, než si myslíš.
A ty vnitřní gonády…
- Pořád je mám? - Ne.
V pubertě musely být odstraněny.
To se dělá kvůli prevenci nádorů a jiných patologií.
Ve čtrnácti jsem byla na operaci,
ale říkali, že to byla kýla.
Kýlu jsi mít mohla.
A při té příležitosti odstranili i gonády.
Ale to je kastrace.
To je silné slovo, Adelo.
Měli ti říct pravdu.
Tvůj doktor sice neprovedl další vyšetření, ale…
Tak bych to nenazval.
Ale tak to přesně je.
A co mám dělat teď?
Nejlepší bude na to zapomenout a prostě žít dál.
Můžeš chodit na kontroly ke mně.
Co se stane, když nebudu brát Meriestru?
To bych nedoporučoval. Tělo potřebuje hormony.
Jaká bych byla bez operací a léčby?
Jaká bych byla doopravdy?
Dceruško, ne.
Ne.
Já jsem tvůj domov.
MADRID
ČERVEN 2000
„Měli bychom si zavolat.
Doufám, že se ti daří a ta kavárna už je tvoje.
Moc mi chybíš.
José.
P. S. Mívám znepokojivé sny.
Jsem v podivné dimenzi
obklopený plameny, které hoří rozkoší.
Pak se mi zjeví anděl nebo archanděl.“
Případu Wanninkhof místní říkají případ vraždící kmotry
a v sousedství vyvolává velké pobouření.
Při převozu Maríi Dolores
musela policie a občanská garda Fuengiroly
vyvinout velké úsilí a zabránit lynčování.
Všichni lžou. Chudák ženská na to doplatí.
Spojili se proti ní a chtějí ji dostat.
Matka té holky ji pomlouvá, kde může.
Přišla o dceru a úplně jí hráblo.
A ještě je naštvaná.
Zlomené srdce umí pokousat víc než pes.
Co ty na to?
Když se rozzuřený dav na někoho zaměří,
většinou jde o nevinného člověka.
To si zapiš, Isidoro.
Já už mám zapisování dneska dost.
- Ještě něco, Patri? - Ne, díky.
- Kolik to bude? - Dvakrát tapas a kola?
Pět set padesát.
A. D., pojď za mnou, až budeš mít chvilku.
Nashle.
Chlapče, pořád ti opakuju, že potřebuju tvoji občanku.
Kdyby přišla kontrola, jsem v háji.
Říkám to naposledy.
Zítra ji koukej přinést. Nebo si najdu někoho jiného.
Mrzí mě to.
Nechceš pomoct?
Ale ne. Nahoru se mi jde líp.
Dám ti to.
Musíš chodit čurat.
A řekni Antoniovi, ať si líp myje svoje klenoty.
Dobře. Díky.
Testosteron už je vidět, co?
Dvě krabičky.
Tady. Velká potřeba bude jízda.
- Pořád bez předpisu? - Bohužel.
Já tě bez léků nenechám, jasné?
Ale musíš si o ně říct doktorovi.
Tady máš. Je to na vás všech hned vidět.
Chodilo mi sem pár dřevorubců jako z pornofilmu.
Nevěřil bys, jak vypadali dřív.
Za dva měsíce uvidíš sám.
- Nashle. - Nashle.
Dobrej.
A já tam čekal.
Že se nestydíš.
Ty jsi fakt neskutečnej. Jednou se z tebe zblázním.
- Kam jdeš? - Pojď dál.
Kampak?
Haló?
Adelo, dceruško, jsi to ty? Jsi v pořádku?
Mluv se mnou, prosím.
Ahoj.
Čau. Jsi v pohodě?
Jo. Jdu si lehnout.
Hele, A. D., chceme s tebou mluvit. Máš chvilku?
Radši až jindy. Jsem unavenej.
Hele, A. D., my se snažili.
Každej jsme jinej, ty máš svoje dramata,
ale Ángela a já si takhle komunitní bydlení nepředstavujeme.
Nevíme, jak s tebou mluvit, A. D.
Je nám to líto, ale možná se sem nehodíš.
Jestli tě nějak štveme, tak to řekni, ale tohle je na houby.
Já takhle žít nemůžu.
Proboha.
To je všechno?
Kvůli tomu s námi už půl roku nemluvíš?
To snad ne.
Mrzí mě to.
Mrzí tě to, A. D.?
Ty si myslíš, že se vážně jmenuju Kocour?
Že má moje máma osm cecíků a mňouká?
Ne.
Cos myslel, že jsme zač?
Viděls mě, že si sem tahám kluky, holky i všechny najednou.
- Bere všechno. - A ona?
Ani neví, čí to dítě je.
Ne.
Mám tři tipy.
Dva jsou od nás z města a jeden německej hipík z jeskyně.
- Už mlčím. - Snad to nejsem já.
A. D., zlato,
my jsme to věděli.
Nebo tušili. A je nám to jedno.
Proto jsme tě přijali.
Pro tenhle bordel jsi jako stvořenej.
Že, lásko?
Má doma knížky, ke kterým by se církev určitě vyjádřila.
Vážně je to kněz? S takovým hlasem?
A ještě k tomu je to fešák.
To je boží.
Já jsem v šoku z toho starožitnictví.
Ale jak se na tebe dívám, tak to sedí.
Trochu mě štve, že jsi tak zajímavej.
- No. - Hotovo?
A co vy?
Jak se jmenuješ, Kocoure?
Tak dobře se ještě neznáme.
Jsem z Tacoronte na Tenerife.
Zdravíčko, pane markýzi.
Pracuju z domova, strkám pozvánky do obálek,
skládám propisky a tak.
- A tvoje rodina? - Jako ta tvoje.
Mám je ráda, jsou hodní.
Můžu se vrátit, kdy chci,
ale musela bych přijmout, co nechci.
A co u tebe?
Můj otec je tesař, šílenej fašista.
Máma je krásná ženská
a hrozně chytrá,
ale udělala chybu a vzala si to zvíře.
Volám si s ní každý týden. S ním ne.
Nejsi restaurátor?
S citem, jako štětec.
Šlukni to, jako kdyby ses zrovna vyhnul něčemu nepříjemnýmu.
To je ono.
Počkej.
Fotku.
Nádhera.
Tvůj první joint, co?
Lidi, kvůli tomu dramatu doma
jsem vám zapomněl říct něco důležitýho.
Dneska jsem přišel o práci
a už mám jenom na dva měsíce nájmu.
My dva víme, co je to nejistota, zlato.
Dva měsíce jsou celá věčnost.
Něco se najde.
Jako vždycky.
- Pojďte. - Tak.
Fajn.
Ne, brouku.
Nás dva čeká první kapitola hledání ztracenýho času.
Dneska půjdeš se mnou.
Něco prchavého, trochu umělého.
Moje zlatíčka.
Jako elektrický výboj,
který tě může zabít.
Alano!
Jak je?
Vypadáš skvěle. Dlouho jsme se neviděli.
Zatím ahoj, chci ho tu provést.
Dobře.
Yogurino, to je spousta koz.
A chutnají jako mlíko. Čau.
Který tě může zabít…
Roberto!
Lásko.
Je nymfomanka. Nejlepší.
La Prohibida.
To by stačilo. Děkuju.
Pozdravíme ji. Neboj, je to kámoška.
Prohibido!
- Ahoj. - Ahoj!
Kdo je ten teplouš?
Jmenuju se A. D.
- Áde? - A. D.
Jasně, A. D. jako léta Páně.
Každej ví, že léta Páně jsou nejlepší.
Chcete něco? Můžu usmažit vajíčka.
Máme všechno, zlato.
- Uvidíme se? - Jasně.
Fakt by udělala vajíčka.
Dáš si něco?
Cris.
- Ahoj Kocourku! - Ahoj princezno.
- Jak je? - Jo, co ty?
- Co si dáš? - Dvě vodky s citronem.
Další novej teplouš?
Jak je? Já jsem Cristi.
- Vítej v blázinci. - Nalejvej a nešetři.
Kocourku, já si tě rozmazlila.
- Dík. Jsi nejlepší. - Dej mi cígo a jsme si kvit. Mám dost.
- Dobře. - Bavte se.
Nemám čtyři ruce.
Jenom dvě. Jinak bych tu nebyla.
Obě mi řekly, že jsem teplouš. Obě dvě.
Olízni to.
Teplouš je jediný slovo,
který sedí na jednotlivce i skupinu, mužský, ženský i střední rod.
Teplej je nej.
Takhle to nefunguje.
Myslíš?
Sklapni, teplouši, řeknu ti něco, co nepobereš, holka!
Vidíš?
Nemluvím na vás, vy egomaniaci.
To je moje písnička.
Zatancujeme si?
Jdeme! To je ta písnička!
Ty
musíš něco udělat.
Takže
se připrav a vyraz ven.
S moderníma lidma
si zatancovat na diskotéce.
Ty bys měla mít
diplom ze školy.
Tady nemusíš nikomu dělat radost.
Zatancujem si?
Jestli to chceš někam dotáhnout.
Co musíš udělat
je obléct si kabát naruby.
A co musíš udělat ty
je zapsat se do kurzu angličtiny.
Co musíš udělat,
co musíme udělat
je mít vlastní styl
a nevzdávat se
ze strachu, co by na to řekli ostatní.
A posílit naše přátelství…
Tak co…
Víš, koho myslím?
Říkal jsem ti o syntetické pryskyřici Jacksona Pollocka. Víš?
Všechno se mi plete. Ty jsi encyklopedie.
Vítej doma.
- Dobrou noc. - Dobrou.
Pojď sem. Nespi sám.
Co?
Nechoď spát sám. Pojď.
Ramón Vicente.
Kocour. Tak se jmenuje.
- Kdo je? - Tady Patricia, chlapče.
- Pojď dolů. - Patricie.
Co tu děláš? Kdo ti dal moji adresu?
Isidoro. A buď rád, že jsem tu já, ne on.
Je nasranej.
Jestli tě poslal, tak mu řekni, že se omlouvám,
ale už se nevrátím.
Klídek, ministrante. Na Isidora seru.
Přišla jsem za tebou.
No, díky.
Ale mám to teď složitý.
Potřebuju to promyslet a potřebuju se vyspat.
Ty potřebuješ práci a občanku.
Podrž to.
Kam jdeš?
Občanku ti nevyřídím, ale práci ti seženu.
Jako číšník stojíš vážně za prd.
Pozorovala jsem tě. Jsi elegantní a máš vychování.
Z hotelu nebo luxusního krámu?
- Z tátova starožitnictví. - Vidíš? Senzace.
Potřebuju někoho jako jsi ty.
Dám ti o 25 000 peset měsíčně víc než Isidoro. Co říkáš?
Co je to za práci?
Moc pěkná pobočka banky Caja Madrid.
Asi sis včera vychlastal mozek.
Nechci být hrubý, Patricie.
Jsem šlapka, A. D., ne fašistka.
To se nahlas říkat smí.
Ale já s nikým za peníze spát nebudu.
Stůj, mám tvoji kabelku.
Je na tobě, s kým budeš spát a proč.
Já potřebuju dvě věci.
Zaprvé někoho na recepci.
Není to tak, jak si myslíš.
A zadruhé potřebuju asistenta.
Proč mi pomáháš, Patricie?
Protože v kavárně jsi mi jako jedinej pomáhal ze schodů.
Taxi! Pojď, jedeme.
Začínáš hned teď. Jedeme na kliniku.
Patricie, já smrdím. Potřebuju kafe a sprchu.
Na to není čas. Jsi v pohodě.
Vypadáš jako gigolo od Pasoliniho. Jdeme.
Doufám, že mně občanku kvůli papírování dáš.
Tak co?
Jasně.
Díky.
Jsme tady.
Dobré ráno. Jak se máte?
- Dobrý den. - Dobrej.
- Hned vás zavolají. - Díky.
To byl teda relax.
To byl záměr.
Budilo mě vlastní chrápání.
Tady jsi.
Zavolám taxíka. Počkám na tebe venku.
Jak je?
Vstával jsi brzy.
Dostal jsem práci.
Tak rychle?
Ty jo.
Hustý.
Kde?
U jedné ženské z kavárny.
To se bude hodit. Amadeo nám zvednul nájem.
O čtyřicet tisíc peset. Je to hajzl.
Ángela bude v háji. A já taky.
Hele, já už musím.
Jdu do práce.
Přebalíš ho, až si krkne? Nějak podezřele smrdí.
Ángela má všechno v pokoji. Dole ve skříni.
Klidně tam běž.
Všechno dobrý?
Ano.
Než otevřeš dveře, musíš si ověřit detaily schůzky.
Kdo je klient, kdo se o něj postará,
v jakém pokoji a co je potřeba přinést.
Vezmeš jim kabáty a všechny věci
a uložíš je do skříně naproti stolu.
Tady budeš pracovat.
Naše služby se většinou
objednávají telefonicky.
Na jméno se zeptáš jen jednou
a nikdy ho nezopakuješ nahlas, jasné?
- Mám se ptát, co chtějí nebo… - Ne.
Nikdy se neptej.
První schůzka je se mnou a je nejdůležitější.
Musejí mi říct, co hledají a jakou cestou.
A když to neví, tak je zkouším nasměrovat.
Tohle je pokoj Versailles.
Tady pracuje madam Vega.
Šup.
Tohle je ordinace.
Tady pracuje madam Altair.
A k čemu je…
Nikdy…
To je velice důležité, A. D.
Nikdy nesuď lidi, co k nám chodí.
Chce hodně odvahy jít za svou touhou
a někomu se s ní svěřit.
Je to posvátné.
A tady pracuju já. V kobce.
A. D.,
tohle si pamatuj.
Od chvíle, kdy sem vejdeš, až do chvíle, kdy odejdeš,
mě budeš oslovovat a mluvit o mně jako o domině nebo madam Feli.
Rozumím.
Tady je šatna. Vždycky zaklepej, než vejdeš.
Nedávno mě nutil si vzít prasečí masku.
- Náš Fernando? - Jo.
Holky.
- Jak se máš, fešáku? - Dobře.
Moc se mi líbí, madam.
Ráda tě poznávám, A. D.
Já taky.
A. D., klienti se převlékají v pokojích.
Ty jim všechno připravíš a odneseš, než dorazí.
Vezmi si uniformu. Máš dvě.
Za hodinu začínáme.
Ptej se, na co chceš.
On vám nerozumí.
Běžte, holky. Uvidíme se zítra.
- Čau. - Tak zítra, Iso.
Asi je můj osud dělat terapeutku
stařenkám ve tvém životě.
Kdyby tě Patricia slyšela, pohřbila by tě zaživa.
Jdu tamtudy.
Jak dlouho jsi v Madridu?
Pracovní smlouva mi vypršela
měsíc po tom, co jsi zmizel.
A jak se máš?
Kotě, nevím, jestli to zvládnu.
Takhle tlachat jako dva známí, co se náhodou potkali.
Nevím, jestli ti chci říkat, co tu dělám.
Chápu. Nevím, co na to říct. Promiň.
Kvůli tomu jsi odešel?
Já tě nesoudím.
Vážně.
Ale samozřejmě je to šok tě takhle najednou vidět.
Představovala jsem si, jaké by bylo tě potkat,
ale tohle mě vůbec nenapadlo.
Jasně.
Proč jsi přišel?
Protože jednou už jsem utekl a nechtěl jsem to opakovat.
Můžu ti dát číslo?
Už ho mám.
Já mám nový.
Tak mi ho dej.
Povídej.
- 655. - Ano.
34, 72, 85.
- Jak si tě mám uložit? - Stačí jako A. D.
To jsi nebyl moc kreativní.
- Dobrou noc, A. D. - Dobrou noc.
Jde ti to.
Babička má cukrovku.
Jak šly první dny?
Dobře. Rychle se učím.
Taky si myslím. Jde ti to skvěle.
Jsem ráda, že jsi tady.
Děkuju, madam.
Když máme zavřeno, tak jsem Patricia.
Nechceš ke mně na večeři?
Uvařila jsem skvělé ajoblanco.
Ne, díky, Patricie.
Jak chceš, chlapče. Za chvíli půjdu.
GERTRUDE STEIN, VLASTNÍ ŽIVOTOPIS ALICE B. TOKLASOVÉ
Haló.
Právě jsem odešla z nesnesitelné divadelní hry.
- Byla tak špatná? - Ne, byla skvělá.
Proto jsem ji nemohla snést.
- Jsi tam ještě? - Jo, jsem.
Pořád na tebe myslím.
Já na tebe taky, není to žádná zábava,
protože už několik měsíců myslím jenom na to,
jak jsem tě viděla v Pamploně naposled.
Byla jsi to jediné, co se mi kdy stalo.
Nevěděl jsem, co dělat.
A pořád nevím.
Jo, kotě, ale já z toho šílím, protože…
Nevím, kdo jsi.
Jsi to ty, ale…
Zamilovala jsem se. Je mi fuk, že ti to říkám takhle.
Zabouchla jsem se do viktoriánský katechetky,
do škrobený seňority…
A teď jsi… Model pro Calvina Kleina.
Nevím, co na to říct.
Hele, já teď nepůjdu spát.
A ty podle všeho taky nespíš.
Nechceš se na chvilku sejít?
Chceš? Teď jsem to koupila.
Na čem jsi byla?
Na nový inscenaci Služek.
S úplně skvělýma herečkama.
Už jsi tu něco hrála?
Ne, ale ráda bych.
Proto jsem přijela. Abych hrála, ne abych byla masérka…
Za čtyři měsíce mě to tu sežralo zaživa.
Rád jsem na tebe chodil.
Neblbni, Adelo.
Vlastně A. D., promiň.
Jenom jsi ujížděl na oxytocinu.
To neříkej.
Myslím to vážně.
Viděla jsem, jak ses díval na ten obraz,
cos mi ukázal.
A řekl jsi mi jméno toho malíře. Jak se jmenoval?
- Guido Reni. - Jo, Guido Reni.
Nikdy jsem o něm neslyšela.
Ale viděla jsem tvůj výraz, když tě něco ohromí.
Nemáš tušení, jaké to je, dívat se na rozené herečky
a porovnávat se s nimi.
Ať jdou do háje. Všechno vyslovujou s takovou autoritou
a zároveň s takovou lehkostí.
Najednou se fyzicky promění.
Jsou…
Jsou neodolatelné.
A slyším se, když říkám totéž se stejnou intonací,
cítím ty emoce a přijdu si ošklivá.
Nevím, jak jinak to vysvětlit, ale…
Cítím se ošklivá a zahanbená.
- Z hlediště to nebylo špatné. - Jo.
Ne, já…
Nejlepší chvíle v životě
jsem prožil díky kráse, co stvořili jiní.
A samozřejmě vím, jaké to je být ošklivka.
Ne se tak cítit. Ale být ošklivka.
Slyšet to od ostatních.
Lidi vůbec nemají páru.
Přesně tak.
Víš, že jsem byla za tím tvým knězem?
Fakt?
Když jsi zmizel.
Jednou ses o něm zmínila, když jsi byla opilá.
Opilej, promiň.
Ale bylo mi jasný, že ti na něm záleží.
A jaký to bylo?
Je okouzlující.
Pomohl mi to trochu pochopit.
Občas mi píše. Ví, že jsme se potkali.
Mně se nezmínil.
Asi čeká, až mu to řekneš sám.
Moc si tě váží.
Bože.
Tady to miluju.
Hodně sem chodím a zdravím místní partu.
„V sobotu se mi o tobě zdálo.
Měli jsme kapelu,
ale nezpívali jsme a chytli nás.
Chybí mi, jak jsi občas přišel s pláčem a prosil o radu.
Cítil jsem se jako Konfucius.
Mám tě rád.
P. S. ‚Kdybych si nevytvořila vlastní svět,
určitě bych zemřela v nějakém cizím.‘
Naše Anaïs.“
Trvalo mi to hodinu a půl.
Naštěstí usnul. Málem jsem se počurala.
Včera jsi přišel pozdě, ne?
Práce.
Nalakuješ mi tuhle ruku? Já to nezvládnu.
To bude Kocour.
Vzbudí malýho. Otevřeš mu?
Ty jsi ještě opilej?
Jste doma, já to věděl.
Co se děje?
Musím s vámi mluvit.
Od toho máme zvonek a telefon.
Nemůžete sem takhle vtrhnout.
Co je? Skrýváte tu snad něco?
Je to snad můj dům.
Je to váš majetek, ne váš byt.
Proto vám platíme.
Poslouchejte, děcka.
Dělám to nerad, ale musím zvednout nájem.
Vzhledem k situaci to nejde jinak.
A ještě to dítě, kvůli tomu jsem přišel.
Jaký dítě?
- Můj syn? - Ano.
Ángeles, sousedi si stěžují.
Jsou tu starší lidé a já bych tu děti radši neměl.
A kdo si stěžoval?
Říkám jen, co se stalo.
Ángela. Jmenuju se Ángela. Án-ge-la.
A už mám toho slovíčkaření plný zuby.
Tak jdeme. Zeptáme se sousedů.
A uvidíme, komu vadí mimino.
- Proboha, uklidni se. - Kdepak.
- Já se neuklidním. - Tak to není.
Neslyšíš ho? Řve jak na lesy.
Jako postřelený jelen!
- Co se děje? - Vadí ti moje dítě?
Ne, jak by mohlo?
Tenhle pán říká, že sousedům vadí.
Nemyslím jeho. Je slyšet až do šestýho patra.
A jsou tu i jiné věci. Nájem a tak.
Zavolejte, řekněte, co se děje a probereme to.
Chcete mě s dítětem vyhodit na ulici?
S vámi se nedá mluvit. Jako vždycky.
Co se tu děje?
Zvedá nám nájem.
Vypadáš rozrušeně.
Miminko prý ruší sousedy.
Poslouchejte, jak řve. Otřásá se z toho barák.
Promiň, Amadeo, ale já nic neslyším.
Počkej.
Co? Nedělej si ze mě srandu.
Ne. Žádné dítě tu nepláče.
Pardon.
Pojďte dovnitř.
Amadeo, promluvíme si jindy.
Rád jsem tě zase viděl.
Kde na to vezmeme peníze, do háje?
Sakra! Máte měsíc na zaplacení!
To je ale parchant.
Poslyš, pojď sem.
Pomoz mi s tou botou.
To je úleva.
Vypadá hrozně.
- Namasíruju tě. - Dobře.
Pokračuj.
To je ono.
Musíš s tím přestat, Feli.
Jsem čím dál nešikovnější.
Pokračuj.
Bolí to, ale je to příjemné.
Mám štěstí, že je mám.
- A ony tebe. - A ony mě.
Jsem ráda, že to tu zvládnu udržet.
Příští rok pověsím boty na hřebík.
Bude fajn, když zpomalíš.
A práce je tu dost. Budeš v pohodě.
A ty? Co bys chtěl dělat?
Já? Mně se tady líbí.
Jsi chytrý a máš talent, nebudeš tu věčně.
Zatím to nám všem vyhovuje,
ale ptám se, co bys chtěl dělat.
Nevím, Patricie.
Něčeho jsem si na tom korzetu všimla.
A čeho?
Voněl jako ty.
Ale ne tím levným krémem na ruce.
Ne. Tebou.
Zkoušel jsem si ho, když jsem přišíval…
Neboj. Já tě nesoudím.
Patříš k nám. Do domu madam Feline.
Nos, co chceš, jen to vracej čisté.
Pojď. Sedni si.
Co po mně chceš? Co ti mám říct?
Řekni mi, jak ses rozhodl být sám sebou. Brát hormony.
Proč teď?
Protože teď se ptám.
Nevím. Nedávno. Když jsem odešel od rodičů.
Ale přemýšlel jsi o tom už dřív, ne?
Nečekám správnou odpověď, jen se ptám.
Já nevím, Patricie.
Operovali mě bez mého svolení.
A spíš pro jejich dobro.
Chápu.
Tak jsi chtěl převzít otěže.
To dává smysl.
Někdy se musíš vzbouřit a poslat všechny do prdele.
Co mi udělali, už nejde vzít zpátky.
Když se lidi bojí,
umí být vážně krutí, A. D.
Takový je svět.
Co je normální, jsou výmysly
zbabělců, co chtějí žít v klidu.
Píšou i zákony.
Pomoz mi vstát.
- Určitě? - Jo, podej mi berli.
Pojďme k zrcadlu.
Víš, jak jsem poznala, že jsem žena?
- Ne. - Odpověď není tady.
Nebo v těchhle kravinách.
To ze mě ženu nedělá.
A tohle taky ne.
To o mně nic nevypovídá.
Jsem žena, protože to na mě křičí vnitřní hlas.
Všechno co říkám, dělám,
cítím…
Všechno, co mi ubližuje a co mi dělá radost
na mě křičí odsud.
Odsud, A. D.
A kdybych neposlechla, určitě by mě to zabilo.
Shnila bych zaživa.
Svému vnitřnímu hlasu neutečeš, A. D.
Nejde to.
Co křičí na tebe?
Nic.
Je zticha.
Cítím jenom vztek.
Měls koule, žes to vážně udělal.
Ale pořád všechny posloucháš a ani to nevíš.
Hněv všechno odporně vyrovnává.
Nás dva svět nenávidí podobně.
Ale nejsme stejní, lásko.
Pojď. Pojď se mnou.
- Jsi v pořádku? - Ano.
Promiň.
„Zkusím to napravit. Věřte mi.
Ángelo, musíš mě na jeden den zastoupit v práci.
Buď ve 12:00 v prvním patře na Paseo del Pintor Rosales 118
a řekni Patricii, že tě posílám.
Miluju vás. A.“
Dobrý den.
- Ten k sežrání. Můžu? - Ne.
Ahoj, fešáku.
- Pojďte. Jste objednaná? - Ne, posílá mě A. D.
Hledám Patricii.
- Dobře. Vydržte, ano? - Jasně.
Napsal mi dopis, že sežene peníze
a že mám zatím přijít sem.
Co jsem pochopila, tak jenom na jeden den.
Ten kluk je fakt na zabití.
Je tajemnější než palác Linares.
Tak co, mám tě tu provést?
Ale nevím, co s malým.
Nemám ho komu dát. Spolubydlící není doma.
Neboj. To nebude problém.
Poběž, čiči.
Pojď.
Vstaň.
Je to doktor. Má tři děti a bude tu celej den.
Pohlídá ho.
Pohlídá dítě?
Neboj. Je v dobrých rukou.
Haló?
Ahoj, Santiago.
Měl bych ti to položit.
Ano, ale to prosím nedělej.
Potřebuju tvoji pomoc.
Adelo, co se děje?
Nemůže to být tak vážné.
Nic se neděje. Jsem v pořádku.
- Ale můžeš mi pomoct jenom ty. - Jasně.
Tak proč nepřijedeš do Pamplony a neřekneš mi o tom?
Nikdo nemusí vědět, že jsi tady, jestli nechceš.
Adelo, jsi tam?
Ano, jsem.
Santiago, mám finanční problémy a potřebuju svoje peníze.
Že se nestydíš, Adelo.
Neskutečný.
Půl roku se mi vůbec neozveš.
Už jsem si představoval to nejhorší.
Tvoji rodiče se mnou nemluví.
Prosil jsem otce Josého Maríu, aby mi řekl, jestli vůbec žiješ.
A když mi konečně zavoláš, tak jde o peníze.
Tak mě vidíš.
To není pravda, Santiago.
Nemohla jsem ti zavolat.
Kdybych tě slyšela, musela bych se vrátit. A to nešlo.
Odpusť mi to, Santiago. Prosím tě.
To si nezasloužím ani vysvětlení?
Pochopil bych cokoliv.
Sakra, Adelo…
Když jsme se viděli naposledy, líbali jsme se.
Moc mě to mrzí.
Je mi to hrozně líto.
Investice nejsou totéž jako peníze v bance.
Má to své podmínky a není snadné je vybrat.
Máš pořád stejný účet?
Ano.
Přepošlu ti ze svého účtu, co jsi investovala
a dluhopisy si nechám, ano?
To bude skvělé.
Děkuju, Santiago.
Nevím, co říct.
Už není co říkat.
Ne, počkej. Nezavěšuj.
Kdybych zůstala,
kdybych mohla zůstat,
byla bych s tebou a bylo by to dokonalé.
Doufám, že najdeš, co hledáš.
Ty taky, Santiago.
Já vím, co mě čeká.
Deset ulic a 99 lidí.
DE JUANOVO STAROŽITNICTVÍ
Přijde instalatér?
Já mu ještě nevolala, promiň.
- Spadne nám to tu na hlavu. - Já vím.
- Copak? - Ukaž.
Díkybohu.
Kde jsi byl? Už jsme se báli.
Stalo se něco?
Nájem je zaplacený. Už si s tím nemusíte dělat starosti.
- Jak si nemáme dělat starosti? - Ángelo.
Promluvíme si později.
Já to nechápu.
Ahoj, brouku.
Včera jsi nám chyběl, ale kamarádka to zvládla.
Chceš si popovídat?
Nedáme si čínu?
Nemám hlad. Díky, Lidie.
Jasně.
Ale kdyby sis to rozmyslel,
u mě máš dveře vždycky otevřený.
A u ostatních taky.
A jestli se stydíš,
nezapomeň, že se studem se tu potýkáme každý den.
- A měníme ho ve štěstí. - Přesně tak.
Moc neponocuj.
Jo. Nech to, já to dodělám.
Ahoj.
Dobrou noc.
A. D.!
A. D., co to děláš? Co se děje?
A. D., přestaň.
- Nech mě. - Přestaň.
Poslouchej mě, zlato.
Vyděsíš miminko.
No tak.
Ángelo. Jsme tady.
- Postaráme se o tebe. - Nechci, aby se mu něco stalo.
Mýmu tělu, Kocoure.
Ángelo.
- To nic. - Nechci, aby se mu něco stalo.
- Mýmu tělu. - Nic se mu nestane.
Slibuju. My se o to postaráme.
- Že jo? - Jasně, lásko.
Jasně že jo.
Už se ti nic nestane.
Ano? Jsme tady s tebou.
To bude dobrý.
Celou noc jsi mluvil.
Co jsem říkal?
Nevím. Jednou ses mě ptal na Desatero přikázání.
Proč jsi přišla?
Protože…
mi řekli, jak na tom jsi
a protože…
se ti nemůžu vyhýbat.
A už jsem ti řekla, že nesnáším bolest, A. D.
Rád bych slyšel, jak říkáš moje jméno.
Nesnáším bolest. Tvoji i moji, Adelo.
Chybělo mi to.
To mi povídejte, seňorito.
Co budeme dělat teď?
Budeme si za tím stát.
Stát si za tím vším, kotě.
No tak, vstávej.
Ven z postele.
Vstávat, tělo je líné a rádo jen leží.
Podívej.
„Máme proč se veselit a radovat,
neboť tento tvůj bratr, tvá sestra nebo tohle kvítko
zemřelo, a zase žije.
Ztratilo se a opět se nalezlo.‘“
Ty pitomče.
Co tu děláš?
Nevyzpytatelné cesty Boží.
Vážně budeš mluvit jako kněz?
To tihle dva.
Zavolali mi, řekli mi o tobě a hned jsem přijel.
Pojďte, půjdeme na balkon.
- Na ulici je krásně, uvidíte. - Běž.
Podívejte.
Chceš jít dolů?
Zítra.
Zítra. Ano.
Nejsem jen ticho,
nejsem jen nezhojená rána.
Nejsem jen strach v zrcadle,
který odehnal ty, co mě chtěli obejmout.
Nechávám za sebou odraz, který mě přiměl pochybovat.
Vkládám se do vlastních rukou.
Pomalu se odkrývám.
Moje tělo je můj domov.
Domov jsem já.
Už se neschovávám ve starých lžích.
Už nemlčím, aby byl klid.
V očích nosím světlo.
Jsem svá vlastní vlajka.
Stojím pevně ve vlastním klidu.
A s větrem
začínám tančit…
Vkládám se do vlastních rukou.
MOJE NEJMILEJŠÍ SEŇORITA
Pomalu se odkrývám,
moje tělo je můj domov.
Domov jsem já.
Volím si světlo,
volím si své kroky,
volím si své jméno,
volím si svou lásku.
Čelím svým stínům,
vině a přetvářce.
A vítám dívku,
která neuměla křičet.
Přijímám vztek,
který mě kdysi umlčel.
A svůj zvyk
zadržovat dech.
Nechávám za sebou odraz,
který mě přiměl pochybovat.
Nechávám za sebou pohled,
který mě chtěl omezit.
Já také chodím do muzea, když se cítím osamělá.
- Víte proč? - Proč?
Protože je tu takový klid a ticho.
A když vyjdu ven,
vždycky mě překvapí, jak je venku živo.
A necítíte se pak ještě osaměleji?
Občas.
Ale cítím, že žiju.
A žít je krásné.
Slečno.
Vyprovoďte mě prosím k východu.
Děkuji vám.
Vkládám se do vlastních rukou.
Pomalu se odkrývám.
Moje tělo je můj domov.
Domov jsem já.
Volím si světlo.
Volím si své kroky,
volím si své jméno,
volím si svou lásku.
Překlad titulků: Antonie Dědečková