ПРОПАВ КІТ
СТАМБУЛЬСЬКА ЕНЦИКЛОПЕДІЯ
Цікаво. Епічно. Отож…
Погляньте на нього.
-Пелін. -Попалася.
Упевнена, зараз буде веселіше.
Правда чи дія?
Правда.
-Скільки разів у тебе був секс? -Чи вона рахує?
Як ти смієш? Що це за нахабство? Як ти можеш таке питати?
Жартую. Скільки разів я кохалася? Вгадай.
-П'ять. -Сімдесят три.
-Тисячу. -Ого!
Це велика честь, Додо, але… Ну…
Нуль.
Добре, тепер кажи правду.
Та нуль.
Чекай, то до всіх тих побачень я готувала тебе даремно?
Я робила тобі макіяж. Ти казала, що все пройшло супер.
-То нічого не було? -Нічого не було чомусь.
Що ми за компанія друзів? Як ти можеш не любити метал?
-А так. -А ти ні з ким не спала?
-Добре, проїхали, давайте далі. -Це й був мій секрет.
-Зегра мені ближча за вас. -Ну.
Гадаю, це рахується.
-Хто крутить, я? -Так.
Вперед! Добре, правда чи дія?
-Правда. -Чорт! Годі вже правди!
-Вибирай дію, подивимося на щось! -Що спитаєш?
Яка твоя червона лінія в стосунках? Через що ти кинув би дівчину?
-Якщо вона бреше. -Ой, давай без банальщини.
Але це правда. Якщо вона бреше, для мене це все. Крапка.
І блондинки — зазвичай не мій тип. Мені більше подобаються брюнетки.
Люблю милі овальні обличчя.
З великими очима.
-Це все. -І щоб звали Зегрою.
Добре, я кручу.
Як ти?
-Добре, а ти? -Я теж.
-Можна запитання? -Звісно.
Дуже дякую. Правда, дія?
-Дія. -Можна бурхливі оплески?
Нарешті.
-Стрибни в море. -Що?
-Стрибни в море. -Гаруне, не дурій.
-Ти зможеш. -Ні.
-Ну, давай. -Не дурій.
-Така гра, дівчинко. Давай. -Ні, нізащо. Ні.
Ти зможеш.
Ні.
Хіба ми не домовлялися поплавати сьогодні?
Я про це не домовлялася.
Чому? Ти не вмієш плавати?
А якщо не вмію?
Що тобі?
Нічого, якщо не вмієш. Просто скажи, що не вмієш.
-Добрий день. -Добрий день.
Вітаю на усному іспиті з французької мови.
Дякую.
Усе добре?
-Чудово. -Дуже добре.
Нашу розмову буде записано, щоб потім ми змогли вас оцінити.
-Ви згодні? -Так.
Добре. Почнімо.
Представтеся, будь ласка. Назвіть своє ім'я та прізвище.
Несрін Джанер.
-Де ви народилися? -В Амасьї.
Коли ви переїхали до Стамбула?
-Двадцять п'ять років тому. -Давно.
Яка ваша професія?
Я серцево-судинна хірургиня. Зараз я не працюю.
-Можна запитати чому? -Я планую продовжити кар'єру у Франції.
Знаєте, є одна фраза.
Поїхати можна, але місто завжди буде з вами.
Гадаю, безглуздо
громадянину розвиненої країни казати таке.
Я хочу жити з тобою, Несрін.
Я хочу вирішити твої проблеми разом. Я хочу жити з тобою.
У мене в голові лиш одне.
Бути з тобою.
Благаю тебе.
Дай мені шанс.
Я кохаю тебе, Несрін. Кохаю тебе.
Я так тебе кохаю.
Луї.
Можемо продовжити, будь ласка?
Ви щойно сказали, що хочете переїхати до Франції, так?
Ви схожі на жінку, яка справді впевнена в собі.
Але як ви можете бути певні, що зможете
успішно скласти цей іспит?
Це дивовижно.
ПІДСЕЛЕННЯ ДО ЖІНКИ 15 000 ЛІР - ОРЕНДА
Вітаю, я дзвоню щодо заяви на місце в гуртожитку.
Ви казали, що передзвоните.
То мені його не дали?
Я розумію.
А якщо я прийду особисто, це щось дасть?
Ні. Гаразд.
Добре тоді. Бувайте. Гарного дня.
Ти засмучена?
Ні.
-А ти? -Ні.
Добре.
Щось чути про той гуртожиток?
Поки що невідомо.
Але все вийде. Чому б ні?
А якщо ні? Треба щось придумати.
Я не знаю.
Моє життя завжди було сповнене непевності.
Мабуть, треба навчитися з цим жити, а не боротися.
Тобто?
Знаєш…
У світі мільярди людей.
Я не головна героїня цього світу.
Кожен через щось проходить. Якось воно влаштовується.
Коли долаєш одну гору, з'являється ще одна.
Думаю, так.
Саме тому ніколи не знаєш, ким саме ти є,
і не бачиш свого шляху.
Але я гадаю, це нормально.
-Так. -Так.
Отже, проблеми немає.
Ну, принаймні зараз.
Коли будуть результати іспиту?
Уже мали б оголосити.
Я впевнена, все добре.
Сподіваюся.
«АМАЗОНКА» ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНА П'ЄСА
-Привіт. -Привіт.
-Між нами все добре? -Так.
-Щасти. -Дякую.
Ти ж не зациклилася на вчорашньому?
Та ні.
Як моє волосся? Гарно так?
Гарно.
А ти що збираєшся робити з волоссям?
АВТОР І РЕЖИСЕР — ДЖИХАН ТАЙЛАН «АМАЗОНКА»
-Приємного перегляду. -Дякую.
-Що відбувається? -Усе добре.
Двоїстість ніколи не давала мені спокою.
Не знаю, це моя хронічна нерішучість
чи постійний пошук, викликаний почуттям,
що я не живу насправді, якщо не відчуваю.
Але я завжди перебувала між протилежними полюсами.
Чи мусила я щось вибрати?
Не знаю.
Я так захоплююся людьми, яким вдається обрати свій шлях.
Тими, хто каже: «Ось чого я хочу, це моя мета».
Або тими, хто каже: «Це казна-що. Ні, ніколи».
Я відчуваю, ніби…
мій язик зв'язаний,
серце стиснуте,
а розум застиг.
Ви знали, що в літературі навіть термін для такого є?
У мене діагностована і зареєстрована амбівалентність.
Мати одночасно протилежні почуття,
дві протилежні емоції, переконання та бажання
і бути паралізованою.
Амбівалентність — нездатність нічого зробити.
Таке відчуття, наче ти на дні моря.
Без повітря.
Вам, мабуть, цікаво. Ні, ніхто не казав мені чи цій героїні покривати голову.
Навіщо я це зробила?
Через духовні почуття?
Чи через осудливі погляди в бік моєї мами?
З солідарності з жінкою, яка мене народила? Не знаю.
Та якби я й знала відповідь…
це не виправдало б ваших поглядів.
Ніколи не забувайте цього.
Це був мій перший день у Стамбулі.
Я не хотіла ходити покритою того дня.
Власне, я цього не планувала,
це сталося з волі невідомої причини,
адже іноді ми приймаємо рішення, навіть якщо геть заплуталися.
Може, я боялась опинитися в якійсь категорії,
пересудів, ярликів, закарбуватися такою в чиїйсь уяві.
Бо я людина легковажна.
Як повітряна кулька.
У кульці є повітря. Але його ніхто не бачить і не зважає.
Їх цікавить лише зовнішність.
Тому я боялася потонути в цих поглядах.
Як і всі, я хотіла, щоб мене бачили без фільтрів, як бачать їх.
Тому я створила собі два простори.
Не скажу, що мені не було соромно, бо це зовсім не так.
Щоб найти спільну мову з зовнішнім світом,
я з хвилюванням прибрала кілька каменів між нами.
А тепер, озираючись назад…
я стала якоюсь спустошеною.
І я навіть не знаю, на якому ґрунті хочу рости.
Єдине, що я вмію, —
блукати в собі.
Тримати слово.
Не все те золото, що блищить.
І не кожен подорожній заблукав.
Так, правильно.
Катастрофи завжди такі.
Чи не тоді вони стаються, коли все добре?
Адже хто знає, де насправді ті, хто гадають, що вони на правильному шляху?
І хто знає, чи блукання та сумнів не є частиною шляху?
Бо, ймовірно, завтра я прокинуся і гадки не матиму, що хочу робити.
У хустці, шапці, капюшоні, перуці чи голомозою.
Єдине, що я знаю: «Дякувати Аллаху, я пішла з дому».
Якщо катастрофи — це зупинки, коли все йде добре,
то, можливо, на непевній дорозі теж трапляються дива.
Хто знає?
Єдине, що я знаю…
Я — досі я.
Зегра.
Усі тут?
Так. Отже…
Це було добре. Тобто…
Непогано загалом.
Звісно, я докладно всіх оцінив.
Але загалом скажу таке.
На цьому етапі роботи на п'єсою
ми не можемо додавати чи вирізати, як нам заманеться, Зегро.
Але, професоре, ви казали:
«Якщо ви щось відчуваєте на сцені, не відкидайте цього».
-«Послідовність не має значення…» -То для репетицій. На репетиціях.
Репетиції — це частина творчого процесу, ні?
Це вже з глядачами. Репетиція вистави.
Хіба ми не повторюємо те саме вже два тижні?
Ти щось змінив?
Кожен міг створити персонажа, якого хотів, у перші два тижні.
Я взагалі втручався?
Я не заважала іншим персонажам, тільки в моєму монолозі…
Ні, тут кожен монолог впливає на інших.
Коли ти оце грала, коли ми почули, як ти граєш,
ми з Гаруном запанікували.
У вас двох за п'ять хвилин сцена.
У нього має бути інша реакція, ні? Ти знаєш…
Ти ж розумієш, що дійові особи поруч із дійовою особою в хустці
відповідно поводяться і співвідносяться.
«Відповідно співвідносяться?»
Звичайно. У нас у голові є певні комірки, так, Зегро? Ну…
Гаразд, скажімо так. Уявіть мене режисеркою.
Добре? Гадаю, ви зможете.
Що ви собі уявляєте?
Красуню.
Дякую, Селін, та я не про те. У мене покрита голова?
Ні, професоре.
Ось що я мав на увазі. У нас у голові є такі комірки.
Ми в них розташували персонажів. А ти збила їм налаштування.
Наприклад, як називалася та пара, «Стамбульська енциклопедія»?
З професоркою Озлем, так?
Ви можете уявити, щоб професорка Озлем вела пару в хустці?
А ось працівницю їдальні ми уявити можемо.
Отож-то.
Ти про різні класи?
Я не маю на увазі суто економічну класову відмінність.
Чесно кажучи, я уявлю будь-кого будь-яким.
Гадаю, навіть говорити про це — абсурд.
Догукане, що ти таке кажеш? Ми не намагаємося нікого паплюжити.
Мова не про якісь заборони. Справа в послідовності.
Ми, митці, тягнемося до реальності.
Як я вже сказав, ідеться про розташування осіб на певних місцях.
Я не кажу, що Зегра помилилася. Просто до сьогодні цього не було.
Персонаж Зегри на репетиціях був інакшим.
Інакше це уявний персонаж.
Я не кажу, що так не можна,
але в наступних сценах вона вже буде інакшою.
Або Гарун не казатиме своїх слів.
Якби Зегрин персонаж був головним у телесеріалі,
ви могли б уявили сценариста в хустці?
Чи як ви уявляєте керівницю, яка вирішує, чи вийде він в ефір?
Це через людські упередження?
Як щодо упереджень тих, хто носить хустки?
Вони чомусь не хочуть такої роботи, тому так і виходить.
Легко обзивати людей упередженими, не копаючи глибше.
Може, якби вони не були такими,
інші не мали б упереджень щодо них, ні?
Це ж очевидно.
У кампусі багато хто ходить у хустці.
Нехай роблять, що хочуть.
Навіть якби життя дало їм шанс, чи дозволила б їм їхня віра?
Годі. Облишмо це. Ми зайшли кудись не туди.
Це не наша тема. Мова про узгодженість у п'єсі, добре?
Тобто…
Грати треба те, що написано. Цього ж ми не писали.
Гаразд. Уже пізно, всі втомилися.
Ми ще вирішимо, яким буде Зегрин персонаж.
Занесіть пінопласт назад. І пройдіться шваброю, щоб було чисто.
Виявляється, ти справді дивна.
Чудово, я тут уже 25 років.
Цьому світу
Ай! Не треба! Будь ласка!
Стрибай!
Моя душа горить Але вона не знає
У мене є душа Але вона не думає
Моя душа — любов Моя душа незмінна
Моя душа
Бах-бах-бах! Останній удар, і на цьому я закінчу. Бах!
Стій, поклади! Ні!
Та-да!
Я запанікувала.
Годі.
Обережно.
-Обережно, там крихке. -Давай мені. Так.
КРИХКЕ
Емель.
Там якісь папери. Подивись, чи важливі.
-А що буде з меблями, Емель? -Нічого не лишилося, все продано.
Що ти робитимеш? Куди підеш?
Про себе я подбаю.
А мама? Як щодо неї? Як же наша сім'я?
Хай кожна робить своє.
Мені більше нічого дати цій інституції.
Емель.
Емель. Емель, ти чуєш мене? Послухай. Будь ласка, послухай.
Покинь. Поклади десь. Постав.
-Добре, Несрін. -Постав.
Що ти скажеш? Що ти мене проситимеш?
Я розумію тебе.
Роби, що хочеш.
Що ти хочеш.
Я подбаю про це.
Що ти робитимеш?
Я не знаю.
Якось подбаю про маму.
Ти не їдеш у Францію?
Якщо треба, не поїду.
Я не буду тебе обтяжувати. Не хвилюйся.
Іди сюди.
Емель, я так тебе люблю.
Севінч.
-Севінч. -Це не Севінч, мамо. Це Емель.
-Емель. -Емель, так. Твоя дочка Емель.
-Збираймося і їдьмо. -Добре, мамо.
-До Севінч. -Добре.
-Поїдемо до Севінч. -Добре.
-Їдьмо. -Гаразд, мамо.
Дієґо.
-Дієґо! -Зегро?
Я знайшла Дієґо!
-Дієґо? -Так!
-Та ну тебе! -Та це він. Он.
-Мабуть, схожий. -Ні, це він. Точно.
Дай-но гляну.
Дієґо. Мій хлопчику.
Дієґо!
-Киць-киць. -Ходи.
Дієґо, це ти? Мій маленький.
Виходь. Киць-киць. Ну.
Подивимось на тебе. Ану ж. Завважки такий, як Дієґо.
-Так. Думаю, це ти. -Справді?
Так. Так! Дієґо.
Де ти був? Де ти ходив?
Що таке?
Я думала про Дієґо.
Він дуже сумував за тобою. Тепер ви назавжди разом.
-Не все так просто. -Чому?
Дієґо більше не може подорожувати.
Чому це?
Бо він старий. У його віці переїзд — це дуже жорстоко.
Не хвилюйся, він, певно, пережив неймовірні пригоди. Усе з ним буде добре.
-Алло? -Алло? Алло, Несрін?
Луї?
Учора прийшов імейл з офіційними результатами іспиту.
-Але я хотів повідомити особисто. -Окей.
Я хотів тобі сказати, що все, що було між нами, було супер.
Так, звісно, дуже добре.
Ти склала іспит. З дуже високими балами.
Справді?
Щасливої дороги.
Дякую. Дякую тобі за все, Луї.
Що сталося?
Якщо я поїду, ти подбаєш про Дієґо?
Звичайно, хоч я досі не знаю, як я подбаю сама про себе…
Але я точно десь його прилаштую.
Може, лишишся з ним тут?
Ти не продаватимеш квартиру?
Якщо ти доглядатимеш за Дієґо, ні.
Справді?
Зегро.
Так?
Я склала іспит.
Вітаю! Я не здивована.
Я так і знала.
Добре, друзі.
Я знаю, це був нетиповий курс.
Я навіть чула, як ви обговорювали між собою,
була це архітектура чи література.
Але мені хотілось би думати, що ви зрозуміли мене.
Може, розробляючи проєкти в майбутньому,
ви згадаєте це завдання і вчините розважливо,
з думкою, що ви можете опинитися в чиїйсь енциклопедії.
Хоч люди та роки завдають цьому місту всілякої шкоди,
Стамбул досі гарний.
Але я прошу: пам'ятайте Стамбул і дайте йому дихати.
Бо насправді місто задихається.
Але для цього у вас мають бути власні місця.
Що на вас найбільше вплинуло?
Яка ваша літера? Яке слово?
Так, тепер обговорімо між собою.
Можливо, у вас є спільні місця. Або хтось відкриє для себе щось нове.
Будь ласка, починайте.
Літера N. Дім Несрін.
Сучасний словник ім'я Несрін визначає так:
«Значення імені Несрін,
яке прийшло до нас із перської, — дика троянда.
В османських текстах воно пишеться "Насрін".
Зокрема в літературі дивану, де зустрічаються також троянда й тюльпан,
Несрін символізує тугу за милим і муки кохання».
Дім. «Дім — це будівля, де живуть люди,
оточена стінами, розділена на кімнати,
що має власний дах, іноді садок,
збудований з дерева, глини чи бетону».
Дім Несрін. Будинок «Рюям» на мисі Мода,
збудований у 1968 році, з примітним геометричним фасадом,
широкими вікнами й квітниками,
з правильним співвідношенням з вулицею в людському масштабі.
Тут я почала писати власну Стамбульську енциклопедію.
Стамбульські коти. Дієґо.
Мудрий кіт. Завдяки йому я стільки всього зрозуміла про життя.
Він знає, коли загубитися і коли повернутися,
і стикається з тяжкими наслідками.
Студент-архітектор, син світського чиновника. Гарун.
Сповнений життя, з нескінченним запасом енергії.
Знаєте, коли я відчула це найдужче?
Коли торкнулася його горла у воді.
Не можу пояснити. Спробуйте й побачите.
Потім сталося найдивніше.
Прийшли наші заплановані імейли. Гарунового листа я залишу собі.
Я ж йому написала ось що.
«Лист у майбутнє.
Ти розумієш, що ми подорожуємо в часі? Звісно, розумієш.
Ти перетворив Стамбул на галактичну подорож.
Коли взяв мою руку й провів через портали на Істікляль.
Ти як мить вибуху зірки, Гаруне.
Дивлюся на твій запал і не розумію: хто ж ти такий?
Ти Вега чи Сіріус?
Я лише знаю, що ти — палючий промінь, і не можу відвести погляд».
Чоловік-бюрократ. Сердар.
Ми зустрілися, коли він подолав рак. Я завжди сумнівалася, чи це правда.
Коли я побачила його вперше, під його чарівною зовнішністю
ховалися притлумлені емоції, готові вибухнути будь-якої миті.
На межі покоління Y. Емель.
Чи не найменш типова людина у моєму житті.
Для мене це жінка, яка ховає свою красу в безмежній темряві,
зі складним душевним станом, що відбивається на тілі.
Учителька на пенсії. Пані Назіфе чи тітонька.
Вона як вінтажна пудра.
Вона огортає вас ностальгійною і знайомою м'якістю.
Але неможливо не відчути, що колись вона здіймала бурі.
Вона розділилась у двох дочках.
Дивацтва й бурі передались Емель, а тихі береги дісталися Несрін.
Втім, пані Назіфе глибша, ніж вони дві разом.
Цікаво, чи це і є материнство?
Бути більшою за суму того, що даєш.
Побожна жінка в університеті. Фатіма.
Студенти, яких хвилює їхнє майбутнє.
Так, тріо нашої групи.
Я люблю вас.
Кардіохірургиня.
Моя справжня героїня…
Несрін, звісно.
Під час першої зустрічі важко було сказати,
її очевидна втома через операції
чи хронічний стан, що відбився на її обличчі.
Вона наче вже пережила все, що їй треба було,
і її надія, яка досі вірила в дива, але була глибоко закопана,
змішалася з цією втомою.
Потім Несрін стала моєю Несрін.
СТАМБУЛЬСЬКА ЕНЦИКЛОПЕДІЯ
Ти кулька була там, коли я прилетіла. Дивись, я зняла.
Ще раз дякую за цей
особливий подарунок.
Як і ти.
Це я дякую.
Це допомогло мені познайомитися зі Стамбулом.
Сподіваюсь, тобі допоможе не забути.
А це Стамбул моїми очима.
Видрукувала для тебе.
Я це пам'ятаю.
Я рада, що ти тут.
Рада, що ти є в моєму житті.
Бережи себе.
Приїжджай коли завгодно.
Мамо?
Ти спізнилася.
Несрін щойно полетіла.
Несрін.
Ти схожа на неї.
Я схожа й на тебе.
Переклад субтитрів: В'ячеслав Кашук