SAKNAS
ISTANBUL ENCYCLOPEDIA
Intressant. Episkt. Så…
Titta på honom.
-Pelin. -Jag fick dig.
-Det blir nog roligare för dig. -Sanning eller konka?
Sanning.
-Hur många gånger har du haft sex? -Räknar hon?
Hur vågar du? Hur kan du vara så fräck? Hur kan du fråga mig nåt sånt?
Jag skojar bara. Hur många gånger? Gissa.
-Fem. -Sjuttiotre.
-Tusen. -Oj!
Jag är hedrad, kära Dodo, men…
Noll.
Berätta sanningen nu.
Noll.
Vänta, har jag förberett dig för alla dejter förgäves?
Jag sminkade dig. Du sa till och med att det gick bra.
-Så inget hände? -Av nån anledning hände inget.
Vad är vi för slags vänner? Hur kan du inte gilla metalmusik?
Och du har aldrig haft sex?
-Okej, visst. Fortsätt. -Och det var min hemlighet.
Jag känner Zehra bättre än er.
Det där gjorde jag bra.
-Är det jag som snurrar? -Ja.
Kom igen! Okej, sanning eller konka?
-Sanning. -Fan! Det räcker med sanning nu!
-Säg "konka" så att vi får se nåt! -Vad vill du fråga?
Vad är din yttersta gräns i ett förhållande? När lämnar du en tjej?
-Om hon ljuger. -Håll käften, herr Klyscha.
Det är sant. Om hon ljuger är det slut.
Och blondiner brukar inte vara min typ. Jag föredrar brunetter.
Jag gillar söta, ovala ansikten.
Jag gillar när de har stora ögon. -Han gillar tjejer som heter Zehra.
Okej, jag snurrar.
Hur är det?
-Bra, och med dig? -Också bra.
-Får jag fråga nåt? -Visst.
Tack så mycket. Sanning eller konka?
-Konka. -Kan jag få en stor applåd?
Äntligen.
-Hoppa i havet. -Va?
-Hoppa i havet. -Var inte dum, Harun.
-Du klarar det. -Nej.
-Ja, kom igen. -Var inte dum.
-Det är ju en lek. Kom igen. -Inte en chans. Nej.
Du klarar det.
Nej.
Men lovade vi inte att hoppa i havet idag?
Jag lovade inte nåt sånt.
Varför inte? Kan du inte simma?
Jag kanske inte vet.
Vad angår det dig?
Det är okej om du inte vet. Säg bara det i så fall.
-Hej. -Hej.
Välkommen till det muntliga provet i franska.
Tack.
Hur mår du?
-Jag mår jättebra. -Bra.
Jag kommer att spela in det här, så att vi kan göra en bedömning senare.
-Är det okej? -Ja.
Bra. Då börjar vi.
Börja med att presentera dig med för- och efternamn.
Nesrin Caner.
-Var föddes du? -I Amasya.
När flyttade du till Istanbul?
-För 25 år sen. -Längesen.
Vad är ditt yrke?
Jag är kardiovaskulär kirurg. Jag är inte anställd just nu.
-Får jag fråga varför? -Jag ska påbörja en karriär i Frankrike.
Du vet vad de säger.
Man kan inte lämna en stad. Den följer efter dig.
Det var inte rättvist sagt av en i-landsmedborgare.
Jag vill leva med dig.
Jag vill lösa problemen tillsammans. Jag vill bo med dig.
Jag tänker bara på en sak.
Att vara med dig.
Jag ber dig.
Låt det bli så.
Jag älskar dig, Nesrin. Jag älskar dig.
Jag älskar dig så mycket.
Louis.
Kan vi fortsätta, tack?
Du sa väl att du ville bo i Frankrike?
Du verkar vara en kvinna som har mycket självförtroende.
Hur kan du vara så säker på att du kan
klara av det här provet? Det är beundransvärt.
DELA LÄGENHET MED EN KVINNA 15 000 TL - UTHYRES
Hej, jag ringer om min studenthemsansökan.
Du sa att du skulle återkomma.
Fick jag ingen plats?
Jag förstår.
Skulle det förändra nåt om jag kom personligen?
Inte? Okej.
Okej. Hej då, ha en bra dag.
Är du upprörd?
Nej.
-Du, då? -Nej.
Bra.
Har du hört nåt om det där studenthemmet?
Inget är klart än.
Men det ordnar sig säkert.
Tänk om det inte gör det? Vi måste komma på en lösning.
Jag vet inte.
Mitt liv har alltid varit fullt av osäkerhet.
Jag måste lära mig att leva med den istället för att bekämpa den.
Vad menar du?
Du vet.
Det finns miljardtals människor i världen.
Jag är inte hela världens huvudperson.
Alla har sina egna problem. Det löser sig på nåt sätt.
När man kommit över ett berg kommer man till ett annat.
Jag tror det.
Det är därför man aldrig kan veta precis vem man är
eller vart vägen leder en.
Men jag tror att det är normalt.
-Det är det. -Det är det.
Så det är inga problem.
Åtminstone för tillfället.
När får du provresultaten?
De borde ha kommit redan.
Jag är säker på att du blev godkänd.
Jag hoppas det.
AMAZON EN EXPERIMENTELL PJÄS
-Hej. -Hej.
-Är det okej mellan oss? -Ja.
-Lycka till. -Tack.
Du tänker väl inte på igår?
Nej.
Hur är mitt hår? Ser det bra ut?
Ja.
Vad ska du göra med ditt hår?
SKRIVEN OCH REGISSERAD AV CIHAN TAYLAN
-Njut av pjäsen. -Tack.
-Vad händer? -Det är okej.
Dikotomin har aldrig lämnat mig ifred.
Är det min kroniska obeslutsamhet eller sökandet som drivs av känslan
att jag inte lever om jag inte upplever saker?
Men jag har alltid varit fast mellan dessa motpoler.
Var jag tvungen att välja nåt?
Jag vet inte.
Ni anar inte hur mycket jag beundrar människor som kan välja en väg.
De som säger: "Det här vill jag, det här är mitt mål."
Eller de som säger: "Jag hatar det här. Nej, aldrig."
Det känns som om…
…min tunga är fasthäftad,
mitt hjärta är tungt
och mitt sinne är fruset.
Det har till och med ett namn i litteraturen.
Jag är ett diagnostiserat fall av ambivalens.
Jag upplever två motstridiga känslor,
två motstridiga sinnesrörelser, övertygelser och begär samtidigt,
och jag förlamas av det.
Ambivalens är att inte kunna göra nånting.
Och det här känns som havets botten.
Jag får ingen luft.
Ni undrar nog. Nej, ingen sa åt mig eller den här rollfiguren att täcka för håret.
Så varför gjorde jag det?
En förnimmelse av Gud?
Eller en reaktion på blickarna som riktades mot min mamma?
Solidaritet med kvinnan som födde mig? Jag vet inte.
Men även om jag visste svaret…
…skulle det inte rättfärdiga era blickar.
Glöm aldrig det.
Det var min första dag i Istanbul.
Jag ville inte täcka mig den dagen.
Jag planerade det inte.
Det var en vilja med okänt ursprung.
Ibland kan man fatta ett beslut även om man är förvirrad.
Jag kanske var rädd för att bli kategoriserad,
dömd, placerad i ett fack och oåterkalleligt inetsad i nåns sinne.
För jag är faktiskt ganska flyktig.
Som en ballong.
En ballong innehåller luft. Men ingen ser det eller bryr sig om det.
De ser bara dess yttre.
Så jag var rädd för att fastna i de där blickarna.
Jag ville bli sedd utan filter som alla andra.
Precis som alla andra.
Jag skapade två platser för mig själv.
Jag kan inte säga att jag inte skämdes – det gjorde jag.
För att hitta gemenskapen med världen utanför
plockade jag bort några stenar ur muren till den.
Och så här i efterhand…
…blev jag ganska ensam.
Och jag vet inte ens vilken sorts jord jag vill växa i längre.
Det enda jag kan göra
är att finnas inom mig.
Och hålla fast vid ett ord.
Allt är inte guld som glimmar.
Och inte alla resenärer har gått vilse.
Ja, så är det.
Det är så katastrofer funkar. Händer de inte alltid när allt går bra?
Vem kan veta om de som tror att de är på rätt väg faktiskt är det?
Och vem kan veta det inte är en del av vägen att gå vilse?
För jag vaknar nog imorgon och har ingen aning om vad jag vill göra.
En huvudduk, en keps, en huvtröja, en peruk eller skallig.
Det enda jag vet är: "Tack gode Gud för att jag kunde lämna huset."
Om katastroferna sätter stopp för en när allt går bra
kanske man hittar miraklen när man går vilse. Vem vet?
Det enda jag vet är…
Jag är fortfarande jag.
Zehra.
Är alla här?
Ja. Så…
Det var bra. Jag menar…
Det var inte illa.
Jag har såklart detaljerade anteckningar till alla.
Men låt mig säga en sak.
Så här sent i arbetet
kan vi inte göra tillägg eller strykningar som vi vill, Zehra.
Men du sa ju:
"Om du får en känsla uppe på scen, omfamna den.
-Man måste inte vara konsekvent." -Det var under repetitionerna.
De är väl en del av den kreativa processen?
Det här en repetition med publik.
Har vi inte repeterat samma sak i två veckor nu?
Gjorde du nåt annorlunda?
Alla var fria att skapa sin rollfigur under de första två veckorna.
Har jag lagt mig i det?
Jag skadade ingen annan rollfigur i min monolog…
Nej, varje monolog här påverkar de andra.
När vi hörde dig spela så där fick Harun och jag panik.
Ni två har en scen om fem minuter.
Måste han inte ändra sina reaktioner? För du vet…
Du inser säkert att rollfigurerna som möter nån med huvudduk
beter sig därefter. De förhåller sig till det.
"De förhåller sig till det"?
Självklart. Har vi inte fack i våra sinnen, Zehra? Jag menar…
Låt mig säga så här. Föreställ dig att jag var en kvinnlig regissör.
Det klarar du nog av.
Vad föreställer du dig?
Vacker.
Tack, Selin, men det är inte min poäng. Har jag huvudduk?
Nej.
Det är det jag pratar om. Det finns fack i våra sinnen.
Vi placerar rollfigurerna i dem. Du förstörde deras kalibrering.
Som den där kursen vi hade, om Istanbulencyklopedin?
Professor Özlems klass, va?
Kan du föreställa dig professor Özlem undervisa med huvudduk?
Men mattanten kan vi föreställa oss i huvudduk.
Precis.
Är det en klassfråga?
Jag pratar inte om en rent ekonomisk klasskillnad.
Jag kan föreställa mig vem som helst. Det är absurt att vi diskuterar det här.
Doğukan, vad pratar du om? Vi försöker inte prata illa om nån.
Vi förespråkar inga förbud. Det handlar om att vara konsekvent.
Som konstnärer jagar vi verkligheten.
Som sagt handlar det om att placera folk i vissa fack.
Jag säger inte att Zehra gjorde fel. Men hon gjorde det först idag.
Det här var inte den Zehra vi övade in. I övrigt är det en tänkbar karaktär.
Jag säger inte att det inte funkar,
men hon är inte likadan i kommande scener.
Då skulle inte Harun säga det han säger.
Om Zehras rollfigur hade huvudrollen i en tv-serie,
kan ni se författaren bära huvudduk?
Hur föreställer ni er den kvinnliga chefen som bestämmer om programmet sänds?
Är det på grund av folks fördomar?
Och fördomarna om människor som bär huvudduk, då?
De tar inte såna här jobb av en anledning, och det här är resultatet.
Det är lätt att kalla folk fördomsfulla utan att gräva djupare.
Om de inte var såna kanske folk inte skulle ha såna fördomar, eller hur?
Det är ju enkelt.
Det är många som bär huvudduk på campus.
De ska ju göra som de vill.
Och om livet gav dem en möjlighet, skulle deras religion tillåta det?
Nej, nu är vi på väg bort från ämnet.
Vi pratar om att vara konsekventa i vår pjäs, okej?
Jag menar…
Vi ska spela som vi skrev. Vi skrev inte det här.
Men det börjar bli sent och vi är trötta.
Vi får bestämma hur Zehras roll ska vara.
Ta frigolitbitarna där bak. Och moppa golvet, så att det är rent.
Du är verkligen en konstig person.
Det är toppen, jag har bott här i 25 år.
Okej! Gör det inte! Snälla!
Hoppa!
Bam, bam! Jag spelar sista trumsolot, och sen är det slut! Bam!
Lägg ner den! Nej!
Ta-da!
Jag fick panik.
Sluta.
Försiktigt.
-Akta, de är ömtåliga. -Ge den till mig. Okej.
ÖMTÅLIGT
Emel.
Det ligger några papper där. Kolla om de är viktiga.
-Vad händer med möblerna, Emel? -Allt ska bort.
Vad ska du göra? Vart ska du ta vägen?
Jag kan ta hand om mig själv.
Och mamma? Vår familj?
Alla får klara sig själva.
Jag har inget mer att erbjuda denna institution.
Emel.
Emel, kan du lyssna på mig? Lyssna. Snälla, lyssna på mig.
Ställ ner det där nånstans.
-Okej. -Ställ ner det.
Vad tänker du säga? Vad tänker du be mig om?
Jag förstår dig.
Gör som du vill.
Precis som du vill.
Jag tar hand om det.
Vad tänker du göra?
Jag vet inte.
Jag tar hand om mamma på nåt sätt.
Åker du inte till Frankrike?
Jag stannar om jag måste.
Du ska inte behöva bära bördan. Oroa dig inte.
Kom här.
Emel, jag älskar dig så mycket.
Sevinç.
-Sevinç. -Det är inte Sevinç, mamma. Det är Emel.
-Emel? -Ja, din dotter Emel.
-Vi packar ihop och går. -Okej, mamma.
-Till Sevinç. -Okej.
-Vi ska till Sevinç. -Okej.
-Nu går vi. -Okej, mamma.
Diego.
-Diego! -Zehra?
-Jag har hittat Diego! -Diego?
-Lägg av! -Jo. Titta.
-Nån som liknar honom. -Det är han.
Låt mig se.
Diego. Gubben.
Diego!
-Kissen. -Kom.
Diego, är det du? Min raring.
Kom. Här, kissen. Kom hit.
Låt oss titta på dig. Kom här. Du är lika tung som Diego i all fall.
-Ja, jag tror att du är han. -Verkligen?
Ja! Diego.
Var var du? Vart tog du vägen?
Vad är det?
Jag tänkte på Diego.
Han saknade dig verkligen. Ni kommer aldrig att vara isär igen.
-Det är inte så enkelt. -Varför inte?
Diego kan inte resa längre.
Varför inte?
Han är en gammal katt. Det vore grymt att flytta på honom.
Oroa dig inte, han måste ha varit med om en del galna äventyr. Han klarar sig.
-Hallå? -Hallå, Nesrin?
Louis?
De officiella provresultaten kom via mejl idag.
-Men jag ville berätta personligen. -Okej.
Jag ville bara säga att det vi hade var toppen.
Ja, självklart. Jättebra.
Du klarade provet. Och med väldigt höga poäng.
Verkligen?
Ha en bra resa.
Tack för allt, Louis. Tack.
Vad har hänt?
Om jag åker, tar du hand om Diego?
Självklart, fast jag vet inte hur jag ska ta hand om mig själv, så…
-Men jag hittar ett hem åt honom. -Vad sägs om att du stannar här med honom?
Ska du inte sälja?
Inte om du tar hand om Diego.
Verkligen?
Zehra.
Ja?
Jag klarade provet.
Grattis! Jag är inte förvånad. Jag visste det.
Okej, hörni. Det här är vår sista lektion.
Jag vet att det inte har varit en vanlig kurs.
Jag hörde er diskutera om det var en kurs i arkitektur eller litteratur.
Men jag tror att ni förstår vad jag ville säga.
När ni designar era projekt i framtiden
kanske ni kommer ihåg det här och agerar förnuftigt,
i tron om att ni kanske hamnar i nåns uppslagsverk.
Tiden och människorna har åsamkat staden stor skada,
men Istanbul är fortfarande vackert.
Men jag ber er att minnas Istanbul, och låta staden andas.
För sanningen är att den här staden kvävs.
Men för att kunna göra det måste ni ha era egna platser.
Vad påverkade er mest?
Vad var er bokstav, ert ord?
Ja, nu delar vi dem med varandra.
Ni kanske har gemensamma platser. Vissa av er kanske upptäcker nya platser.
Varsågoda.
Bokstaven N. Nesrins hus.
Om man slår upp ordboken står det så här om Nesrin.
"Betydelsen av namnet Nesrin, som kommer från persiskan, är vildros.
Namnet förekommer som 'Nasrin' i osmanska texter.
Särskilt i poesisamlingar, där det ofta nämns tillsammans med ros och tulpan.
Nesrin symboliserar längtan efter ens älskade och kärlekens vånda."
Hus. "Ett hus är en byggnad där folk bor,
omgiven av väggar, indelad i rum,
med ett eget tak och ibland en trädgård,
och byggd av trä, jord eller betong."
Nesrins hem. Rüyamhuset i Moda Cape,
byggt 1968, är känt för sin geometriska fasad,
sina stora fönster och sina blomlådor.
Det har behagliga proportioner i förhållande till gatan nedanför.
Här började jag skriva mitt egen Istanbulencyklopedi.
Istanbuls katter. Diego.
Den visa katten. Jag lärde mig så mycket om livet från honom.
Han vet när man ska gå vilse och när man ska återvända,
och han tar konsekvenserna.
Naturvetenskapsstudenten och sonen till en sekulär tjänsteman. Harun.
Han är full av liv med sin eviga energi.
Vet du när jag kände det som mest?
När jag rörde vid hans hals i havet.
Jag kan inte förklara det. Du får försöka se det.
Sen hände nåt konstigt.
Våra schemalagda mejl levererades. Jag behåller Haruns för mig själv.
Men jag skickade det här.
"Brevet till framtiden.
Inser du att vi nu reser i tiden? Klart att du gör.
Du förvandlade Istanbul till en galaktisk resa
när du höll min hand och tog mig genom portaler i Istiklal.
Du är som ögonblicket när en stjärna exploderar.
Jag ser förvånat din entusiasm. Jag fattar inte, vad är du?
Är du Vega eller Sirius?
Du är en exploderande ljusstråle som jag inte kan vända blicken ifrån."
Den manliga byråkraten. Serdar.
Vi sågs när han besegrat sin cancer. Jag tvivlade alltid på att det var sant.
När jag såg honom hade han under sitt charmiga utseende
undertryckta känslor, redo att spricka fram när som helst.
Generation Y, men inte riktigt. Emel.
En av de ovanligaste människorna jag har känt.
En person som döljer sin skönhet i ett ändlöst mörker,
och som lät sitt komplexa sinnestillstånd reflekteras i sin kropp.
Den pensionerade läraren. Fru Nazife eller tant Nazife.
Hon är som en vintagefoundation.
Hon täcker en i en mjuk och nostalgisk förtrogenhet.
Men det märks att hon var en ren naturkraft förr i tiden.
Hon delade upp sig i sina döttrar.
Emel fick henne små egenheter och stormar, Nesrin fick hennes tysta stränder.
Men fru Nazife är djupare än båda två tillsammans.
Jag undrar om det här är moderskap. Att vara större än summan av det man ger.
Den troende kvinnan på universitetet. Fatıma.
Studenterna oroade sig för sin framtid.
Ja, gruppens trio.
Jag älskar er.
Hjärtkirurgen.
Min riktiga hjältinna är…
…Nesrin. När jag träffade henne var det svårt att avgöra
om hennes uppenbara trötthet berodde på operationerna
eller ett kroniskt tillstånd som etsat sig fast.
Det var som hon hade upplevt allt hon behövde,
och hennes hopp, dolt djupt inom henne, blandades med denna trötthet.
Sen blev Nesrin min Nesrin.
ISTANBULENCYKLOPEDIN
Den där ballongen var där dagen jag kom. Jag filmade det.
Tack igen för den här
speciella gåvan.
Precis som du.
Det är jag som ska tacka.
Den hjälpte mig mycket att lära känna Istanbul.
Jag hoppas att den hjälper dig att inte glömma den.
Och det här är Istanbul genom mina ögon.
Jag lät trycka upp den åt dig.
Jag minns det här.
Jag är så glad att du kom.
Så glad att du kom in i mitt liv.
Ta hand om dig.
Mamma?
Du kommer för sent.
Nesrin gick precis.
Nesrin.
Du ser ut som henne.
Jag ser ut som dig med.
Undertexter: Mattias R. Andersson