DISPĂRUT
ENCICLOPEDIA ISTANBULULUI
Interesant. Epic! Deci…
Uitați-vă la el!
- Pelin! - Las' pe mine!
Sunt sigură că o să te distrezi.
Adevăr sau provocare?
Adevăr.
- De câte ori ai făcut sex? - A numărat?
Cum îndrăznești? Cum poți să mă întrebi așa ceva?
Glumeam. De câte ori am făcut dragoste? Ghici!
- De cinci ori. - 73.
- O mie. - Hopa!
Sunt onorată, Dodo, dar… Păi…
Zero.
Bine, acum spune adevărul.
Zero, omule.
Deci te-am pregătit pentru toți tipii ăia degeaba?
Te-am machiat. Mi-ai spus că a fost grozav.
- Nu s-a întâmplat nimic? - Nu știu cum, dar, nimic.
Ce prieteni sunteți și voi? Cum să nu vă placă muzica metal?
- Așa. - Și să nu fi făcut sex?
- Bine. În fine, continuă. - Era secretul meu.
Zehra mi-e mai apropiată.
Cred că am fost tare.
- Eu învârt sticla? - Da.
Haideți! Adevăr sau provocare?
- Adevăr. - Fir-ar! Ajunge cu adevărul!
- Alege „provocare”, să vedem ceva! - Ce întrebi?
Care e linia ta roșie într-o relație? Un motiv să părăsești fata.
- Dacă mă minte. - Mai lasă-mă cu clișeele!
Dar e adevărat. Dacă mă minte, a terminat-o cu mine.
Iar blondele nu sunt genul meu. Prefer brunetele.
Fețele drăguțe, ovale.
Ochii de gazelă.
- Atât. - Îi plac cele pe nume Zehra.
Învârt eu acum.
Toate bune?
- Da. Tu? - Și eu.
- Pot să întreb ceva? - Da.
Mulțumesc. Adevăr sau provocare?
- Provocare. - Aplauze, vă rog!
În sfârșit.
- Sari în apă! - Ce?
- Sari în apă! - Nu face pe prostul.
- Poți. - Nu.
- Haide! - Terminați!
- E un joc, fată. Haide! - Nici vorbă. Nu.
Poți s-o faci.
Nu.
Dar n-am promis toți că azi intrăm în apă?
Eu n-am promis așa ceva.
De ce? Nu știi să înoți?
Și dacă nu știu, ce?
Ce-ți pasă ție?
Nu e nicio problemă. Spune doar.
- Bună ziua! - Bună ziua!
Bun-venit la examenul oral în limba franceză!
Mulțumesc.
Cum vă simțiți?
- Minunat. - Foarte bine.
Voi înregistra vocea dv., pentru evaluarea ulterioară.
- De acord? - Da.
Minunat! Să începem!
Vă rog să vă prezentați. Numele și prenumele?
Nesrin Caner.
- Unde v-ați născut? - În Amasya.
Când v-ați mutat la Istanbul?
- Cu 25 de ani în urmă. - E mult.
Cu ce vă ocupați?
Sunt chirurg cardiovascular. În prezent nu lucrez.
- Pot să întreb de ce? - Am demisionat pentru a pleca în Franța.
Știți ce se spune.
Poți scoate omul din oraș, dar nu poți scoate orașul din om.
Nu mi se pare corect
să zică asta un cetățean al unei țări avansate.
Vreau să fiu cu tine, Nesrin.
Să rezolvăm problemele tale împreună. Să trăim împreună.
Doar la asta mă gândesc.
Să fiu cu tine.
Te implor.
Acceptă asta.
Te iubesc, Nesrin. Te iubesc.
Atât de mult!
Louis!
Putem continua, te rog?
Spuneți că doriți să vă mutați în Franța, așa este?
Păreți a fi o femeie sigură de sine.
Cum puteți fi atât de sigură
că veți trece cu succes acest test?
Mi se pare uimitor.
LOCUINȚĂ PARTAJATĂ CU O FEMEIE 15.0000 LIRE TURCEȘTI - DE ÎNCHIRIAT
Bună ziua! Sun în legătură cu cererea de cazare.
Ați spus că reveniți cu un telefon.
Deci am fost respinsă?
Înțeleg.
Ar ajuta dacă aș veni în persoană?
Nu. Bine.
Am înțeles. Vă doresc o zi bună!
Ești supărată?
Nu.
- Tu? - Nu.
Bine.
Vreo veste despre apartamentul ăla?
Încă nu e sigur.
Dar o să se rezolve. Cum altfel?
Și dacă nu se rezolvă? Trebuie să găsim o soluție.
Nu știu.
De când mă știu, trăiesc în incertitudine.
Trebuie să mă obișnuiesc cu ea, în loc să mă opun.
Ce vrei să spui?
Știi tu.
În lumea asta sunt miliarde de oameni.
Eu nu sunt personajul principal al lumii.
Fiecare are probleme. Lucrurile se vor rezolva cumva.
Când treci de un munte, apare altul.
Așa e.
De-aia nu poți ști niciodată exact cine ești
sau pe ce cărare te afli.
Dar asta mi se pare normal.
- Așa e. - Așa e.
Deci, nicio problemă.
Cel puțin, nu încă.
Când afli rezultatul de la examen?
Trebuia să fi fost publicat deja.
Sunt sigură că ai trecut.
Sper că da.
AMAZON O PIESĂ EXPERIMENTALĂ
- Bună! - Bună!
- Toate bune? - Da.
- Baftă! - Mersi.
Mai ești supărată pentru ieri?
Nu.
Cum îmi stă părul? Arată bine?
Da.
Tu cum o să ți-l aranjezi?
SCENARIUL ȘI REGIA: CIHAN TAYLAN AMAZON
- Vizionare plăcută! - Mersi.
- Ce se întâmplă? - E în regulă.
Dihotomia nu mi-a dat pace niciodată.
De vină o fi indecizia mea cronică
sau sentimentul că nu trăiesc cu adevărat decât prin experiențe.
De când mă știu, sunt prinsă între aceste două extreme.
Trebuia să aleg ceva?
Nu știu.
Îi admir nespus pe cei care pot alege un drum.
Pe cei care spun: „Asta vreau, ăsta e țelul meu.”
Sau care spun: „Nici să n-aud. Niciodată.”
Am impresia…
că limba îmi e înnodată,
inima, copleșită,
iar mintea, înghețată.
Există chiar și un cuvânt pentru așa ceva.
Am fost diagnosticată cu ambivalență.
Două sentimente contradictorii,
două emoții, credințe și dorințe diametral opuse, trăite simultan.
Și sunt paralizată.
Ambivalența înseamnă că nu poți face nimic.
Și e un sentiment care te strivește.
Te sufocă.
Poate vă întrebați. N-a cerut nimeni ca eu sau personajul să poarte hijab.
Și atunci, de ce?
Pentru divinitate?
Sau ca reacție la felul cum era privită mama?
Din solidaritate cu cea care m-a adus pe lume? Nu știu.
Dar și dacă știam răspunsul…
el nu justifica privirile voastre.
Să nu uitați asta!
Era prima mea zi la Istanbul.
În acea zi, n-am vrut să mă acopăr.
Nu plănuisem asta,
nu știu ce mi-a venit atunci.
Uneori, poți lua o decizie chiar dacă ești derutată.
Poate mă temeam să nu fiu categorisită,
judecată, etichetată ireversibil în mintea cuiva.
Fiindcă sunt o persoană schimbătoare.
Asemenea unui balon.
Un balon umflat cu aer. Dar pe care nu-l bagă nimeni în seamă.
Toți privesc doar exteriorul.
Mi-a fost să nu mă împotmolesc în acele priviri.
Am vrut să fiu privită fără filtre ca toată lumea
și cum își dorește toată lumea.
Așa că mi-am creat două spații.
Și nu spun că nu mi-a fost rușine, fiindcă mi-a fost.
Ca să-mi croiesc o punte către lumea din afară,
a trebuit să mut pietroaie cu ființa mea.
Acum, privind în urmă…
am rămas pustiită.
Și nu mai știu în ce fel de pământ vreau să cresc.
Mai știu doar
să bântui în străfundul meu.
Să mă agăț de un cuvânt.
Nu tot ce e aur strălucește.
Și nu toți drumeții rătăcesc cărarea.
Da, așa e.
Așa e cu nenorocirile.
Nu se abat ele când totul merge bine?
Fiindcă cine știe ce gândesc de fapt cei care se cred pe calea cea dreaptă?
Și cine știe dacă rătăcirea drumului nu e chiar o etapă de pe drum?
Fiindcă probabil că mâine mă voi trezi fără să știu ce vreau să fac.
Un hijab, o bască, o glugă, o perucă sau cheală.
Știu doar atât: „Slavă lui Allah că am putut pleca de acasă.”
Dacă dezastrele sunt popasuri când totul merge bine,
poate că miracolele apar atunci când te rătăcești.
Cine poate să știe?
Eu atâta știu.
Că sunt tot eu.
Zehra.
Toată lumea e aici?
Da. Deci…
A fost bine. Ce…
N-a fost rău, în general.
Sigur, am notițe detaliate pentru toată lumea.
Dar un lucru e clar.
În stadiul ăsta al piesei,
nu mai putem adăuga sau șterge cum ne vine nouă, Zehra.
Dar ați spus că, dacă avem o trăire pe scenă, să o lăsăm să se manifeste.
- „Scriptul nu contează…” - Aia era la repetiții.
Repetițiile fac parte din procesul creativ, nu?
Asta e repetiția cu public.
Nu repetăm aceleași lucruri de două săptămâni?
Tu ai schimbat ceva?
În primele două săptămâni, fiecare a putut să-și creeze personajul.
M-am amestecat vreodată?
Nu am afectat alte personaje, doar monologul meu…
Nu. Fiecare monolog le afectează pe celelalte.
Când te-am auzit jucând rolul așa, eu și Harun am intrat în panică.
Voi doi aveți o scenă în cinci minute.
El nu trebuie să-și schimbe reacțiile? Fiindcă…
Personajele care au în față un personaj care poartă hijab
se poartă ca atare, se raportează ca atare la el.
„Se raportează ca atare”?
Sigur. Nu avem compartimente în mintea noastră, Zehra?
Haideți să ne gândim altfel! Imaginați-vă că aș fi o regizoare.
Da? Probabil că puteți.
Cum arată regizoarea?
Frumoasă.
Mersi, Selin, dar nu asta e ideea. Port hijab sau nu?
Nu.
La asta mă refer. În mintea noastră sunt compartimente.
În ele punem personajele. Tu le-ai stricat echilibrul.
De pildă, cum se numea cursul acela, Enciclopedia Istanbulului?
Cursul dnei profesoare Özlem?
V-o imaginați predând cu hijab?
Dar o vedem cu hijab pe femeia de la cantină.
Tocmai asta e.
- Adică, ține de clasa socială? - Nu cred că e o diferență economică.
Eu unul mi-i imaginez pe toți în toate felurile.
E absurd fie și să discutăm despre asta.
Doğukan, ce tot spui acolo? Nu criticăm pe nimeni aici.
Nu cerem nicio interdicție. E vorba de consecvență.
Ca artiști, urmăm realitatea.
Punem oameni în anumite compartimente.
Nu spun că Zehra a greșit. Doar că n-a făcut asta până azi.
Nu e personajul Zehrei cu care am repetat.
Altfel, e un personaj verosimil.
Nu spun că n-ar merge,
dar nu s-ar purta la fel în scenele următoare.
Sau Harun n-ar spune aceleași lucruri.
Dacă Zehra ar fi protagonista unui serial, v-o puteți imagina pe scenaristă cu hijab?
Sau cum v-o imaginați pe cea care decide dacă serialul e difuzat?
Din cauza prejudecăților?
Dar prejudecățile celor care poartă hijab?
Refuză astfel de posturi dintr-un motiv, iar acesta este rezultatul.
E ușor să spui că cineva are prejudecăți fără să sapi un pic.
Poate că, dacă nu erau așa,
nici alții nu aveau prejudecăți, nu?
Asta e foarte clar.
La universitate sunt multe femei cu hijab.
Ar trebui să poată face ce vor.
Dacă viața le-ar oferi o șansă, oare religia lor le-ar da voie?
Nu. S-o lăsăm baltă! Ajungem altundeva.
Nu despre asta vorbeam, ci despre consecvența piesei, da?
Adică…
Să jucăm rolurile așa cum am stabilit. Nu noi le-am scris.
În fine. E târziu și suntem obosiți.
Vom decide cum va arăta personajul Zehrei.
Duceți stiroflexul în spate. Și strângeți aici, să lăsăm curat.
Chiar că ești un om ciudat.
E super. Am stat aici 25 de ani.
În lumea asta
Bine! Nu! Te rog!
Sari!
Sufletul meu arde Sufletul meu nu știe
Am un suflet Sufletul meu nu gândește
Sufletul meu e iubire Sufletul meu nu se schimbă
Sufletul meu
Bat toba pe final, apoi închei apoteotic. Așa!
Gata, jos cu ea! Nu!
M-am panicat.
Gata.
Cu grijă!
- Atenție, sunt fragile. - Dă-o încoace. Bine.
FRAGIL
Emel!
În aia sunt niște hârtii. Vezi dacă sunt importante.
- Și mobila, Emel? - Nu rămâne nimic. Ei iau totul.
Și tu ce faci? Unde te duci?
Pot să am grijă de mine.
Și mama? Și familia noastră?
Fiecare face ce vrea.
Nu mai fac nimic pentru instituția asta.
Emel!
Emel, ascultă-mă. Te rog, ascultă-mă!
Las-o jos. Pune-o undeva. Jos cu ea!
- Nesrin, bine. - Jos.
Ce vei spune? Ce îmi vei cere?
Te înțeleg.
Fă ce vrei tu.
Orice vrei tu.
O să am eu grijă.
Ce o să faci?
Nu știu.
O să am cumva grijă de mama.
Nu te duci în Franța?
Dacă trebuie, nu.
Nu las asta pe seama ta. Nu te teme!
Vino încoace!
Emel, te iubesc atât de mult!
- Sevinç! - Nu e Sevinç, mamă. E Emel.
- Emel? - Da, fiica ta, Emel.
- Să strângem și să plecăm! - Bine, mamă.
- La Sevinç. - Bine.
- Mergem la Sevinç. - Bine.
- Să mergem! - Bine, mamă.
Diego!
- Diego! - Zehra!
L-am găsit.
- Pe Diego? - Da!
- Nu te cred. - El e. Uite!
- Poate seamănă. - Sigur e el.
Ține, să văd!
Diego! Băiatule!
Diego!
- Vino! - Hai!
Diego, tu ești? Dragul meu!
Vino aici! Haide!
Uită-te la tine. Vino aici! De greu ești greu ca Diego.
- Da. Cred că tu ești. - Chiar?
Da. Da! Diego.
Unde ai fost? Pe unde ai umblat?
Ce este?
Mă gândeam la Diego.
I-a fost dor de tine. N-o să mai fiți despărțiți.
- Asta e cam greu. - De ce?
Diego nu mai poate călători.
Cum asta?
E bătrân. La vârsta asta, ar fi o cruzime să-l mut.
Lasă, probabil că a avut niște aventuri grozave. N-o să pățească nimic.
- Alo? - Alo? Nesrin?
Louis?
Am primit rezultatele oficiale prin e-mail.
- Dar am vrut să-ți spun personal. - Bine.
Tot ce a fost între noi a fost minunat.
Da, sigur că da.
Ai luat examenul. Și încă cu o notă foarte mare.
Chiar așa?
Drum bun!
Mulțumesc pentru tot, Louis.
Ce s-a întâmplat?
Dacă mă duc…
o să ai grijă de Diego?
Sigur că da. Deși încă nu sunt sigură cum o să am grijă de mine, deci…
Dar categoric o să-i găsesc un loc.
Ce-ar fi să stai aici, cu el?
Nu vinzi apartamentul?
Dacă ai grijă de Diego, nu.
Serios?
Zehra!
Da?
Am luat examenul.
Felicitări! Nu mă mir.
Am știut eu.
În regulă. E ultima noastră întâlnire.
Știu că n-a fost un curs obișnuit.
V-am auzit discutând între voi
dacă era despre arhitectură sau despre literatură.
Dar sper că ați înțeles intenția mea.
Când lucrați la proiecte, în viitor,
poate că o veți face amintindu-vă de acest curs,
gândindu-vă că poate ajungeți în enciclopedia cuiva.
Deși a avut de suferit din cauza anilor și a oamenilor,
Istanbulul rămâne un oraș frumos.
Dar vă rog să vi-l amintiți și să îl lăsați să respire.
Fiindcă adevărul e că orașul acesta se sufocă.
Dar pentru a putea face asta, trebuie să aveți locurile voastre.
Ce v-a afectat cel mai mult?
Care a fost litera voastră, cuvântul vostru favorit?
Da. Haideți să le discutăm acum!
Poate că aveți aceleași locuri. Sau unii veți descoperi locuri noi.
Vă rog, poftiți!
Litera N. Casa lui Nesrin.
Iată ce scrie în dicționar în dreptul lui Nesrin.
„Ajuns în limba noastră din persană, Nesrin înseamnă «trandafir sălbatic».
În textele otomane, cuvântul figurează ca «Nasrin».
Menționat adesea în colecțiile de poezii alături de trandafiri și lalele,
Nesrin simbolizează dorul de cei dragi și agonia iubirii.”
Casa. „O casă e o construcție în care locuiesc oameni,
alcătuită din ziduri și împărțită în încăperi,
cu un acoperiș și uneori cu grădină,
realizată din lemn, chirpici sau beton.”
Casa lui Nesrin. Apartamentul Rüyam din Moda Cape,
construit în 1968, se remarcă prin fațada geometrică,
ferestrele largi și designul cu jardiniere,
cu proporții adaptate la stradă, pe o scară umană.
Aici am început propria-mi Enciclopedie a Istanbulului.
Pisici ale Istanbulului. Diego.
Motanul înțelept. Am învățat atâtea despre viață de la el.
Știe când să se piardă și când să se întoarcă
și acceptă consecințele.
Studentul la științe, fiu de funcționar public. Harun.
Plin de viață, cu o energie nesecată.
Știi când am simțit asta cel mai clar?
Când i-am atins gâtul, în apă.
Nu pot explica. Trebuie să încerci ca să vezi.
Apoi, s-a întâmplat ceva ciudat.
Am primit e-mailurile scrise demult. Voi păstra ce mi-a scris Harun.
Dar iată ce i-am scris eu:
„Scrisoarea către viitor.
Îți dai seama că acum călătorim în timp? Sigur că da.
Ai făcut din Istanbul un voiaj galactic.
Când mi-ai ținut mâna, prin porticurile din Istiklal.
Ești momentul când explodează o stea, Harun.
Îți privesc entuziasmul cu uimire, dar nu înțeleg ce ești tu.
Vega sau Sirius?
Nu știu decât că ești o rază de lumină de la care nu-mi pot lua ochii.”
Bărbatul birocrat. Serdar.
Ne-am cunoscut în ziua când a învins cancerul, lucru de care m-am îndoit.
Dincolo de aspectul lui fizic șarmant,
părea că ascunde emoții abia înfrânate, gata să rupă zăgazul.
Pseudo-mileniala Emel.
Un om foarte neobișnuit.
Își ascunde frumusețea sub o beznă fără sfârșit,
iar trupul îi oglindește mintea zbuciumată.
Profesoara pensionată. Doamna Nazife. „Mătușica”.
E ca machiajul retro.
Te acoperă cu o delicată familiaritate nostalgică.
Dar se vede că, la vremea ei, a fost o forță a naturii.
S-a împărțit între fiicele sale.
E de parcă i-a dat furtunile lui Emel și țărmurile liniștite lui Nesrin.
Dar dna Nazife e mai profundă decât ele la un loc.
Asta o fi însemnând să fii mamă.
Să fii mai mare decât suma a ceea ce creezi.
Femeia credincioasă de la facultate. Fatıma.
Studenții care-și fac griji pentru viitor.
Da, tripleta din grupul nostru.
Vă iubesc.
Chirurgul cardiac.
Adevărata mea eroină este…
Nesrin, desigur.
La început, n-am știut
dacă oboseala ei evidentă i se trăgea de la operații
sau era o afecțiune cronică întipărită pe chip.
Era de parcă trecuse prin tot ce trebuise să treacă,
iar speranța ei într-un miracol, chiar dacă îngropată adânc,
se împletea cu acea oboseală.
Apoi, Nesrin a devenit Nesrin a mea.
ENCICLOPEDIA ISTANBULULUI
Balonul ăla era acolo când am sosit. Uite, l-am filmat.
Mulțumesc încă o dată
pentru acest dar deosebit.
Așa cum ești și tu.
Eu îți mulțumesc.
M-a ajutat mult să descopăr Istanbulul.
Sper ca pe tine să te ajute să nu-l uiți.
Acesta e Istanbulul văzut prin ochii mei.
Am tipărit-o pentru tine.
Îmi aduc aminte clipa.
Mă bucur mult că ai venit.
Că ai pășit în viața mea.
Să ai grijă de tine!
Poți veni oricând!
Mamă?
Ai întârziat.
Nesrin tocmai a plecat.
Nesrin.
Semeni cu ea.
Semăn și cu tine.
Subtitrarea: Nicu Teodorescu