SAVNET
ISTANBUL BYLEKSIKON
Interessant. Episk. Så…
Se på ham.
-Pelin. -Jeg har deg.
Du får det nok mer moro.
Nødt eller sannhet?
Sannhet.
-Hvor mange ganger har du ligget? -Om hun tellet.
Hvordan våger du? Hvordan kan du spørre meg om noe sånt?
Tuller. Hvor mange ganger jeg har hatt sex? Gjett.
-Fem. -Syttitre.
-Tusen. -Jøss!
Jeg er beæret, kjære Dodo, men…
Null.
Si sannheten nå.
Null ganger.
Har jeg forberedt deg på alle de datene for ingenting?
Jeg sminket deg. Du sa til og med at det gikk bra.
-Men ingenting skjedde? -Nei.
Hva slags vennegruppe er vi? Liker dere ikke metal?
-Nei. -Og du har aldri hatt sex?
-Samme det. Bare fortsett. -Det var hemmeligheten min.
-Jeg er nærmere Zehra enn dere. -Gi deg.
Jeg fikk det til å telle.
-Hvem snurrer, jeg? -Ja.
Kom igjen! Ok, nødt eller sannhet?
-Sannhet. -Pokker! Nok sannhet!
-Si nødt så vi kan se noe! -Hva skal du spørre om?
Hvor går grensene dine i et forhold? Hva får deg til å forlate noen?
-Jeg går hvis hun lyver. -Hold smella, Mr. Klisjé.
Men det er sant. Lyver hun, er det over for meg.
Og blondiner er vanligvis ikke min type. Jeg liker brunetter bedre.
Jeg liker søte, ovale ansikter.
-Jeg liker gaselleøyne. Det er alt. -Han liker dem som heter Zehra.
Ok, jeg snurrer.
Hva skjer?
-Alt er ok. -Med meg òg.
-Et spørsmål? -Ok.
Tusen takk. Nødt eller sannhet?
-Nødt. -Kan jeg få en stor applaus?
Endelig.
-Hopp i sjøen. -Hva?
-Hopp i sjøen. -Harun, ikke vær dum.
-Du klarer det. -Nei.
-Jo. -Ikke vær dum.
-Det er en lek, jente. Kom igjen. -Nei. Aldri i livet.
Du klarer det.
Nei.
Men sa vi ikke at vi skulle bade i sjøen i dag?
Jeg har ikke sagt noe sånt.
Hvorfor? Kan du ikke svømme?
Hva om jeg ikke kan det? Hva bryr det deg?
Det er greit om du ikke kan det. Bare si det.
-Hallo. -Hallo.
-Velkommen til muntlig prøve i fransk. -Takk.
Hvordan går det?
-Utmerket. -Bra.
Jeg skal spille inn stemmen din så vi kan vurdere det senere.
-Er det greit? -Ja.
Flott. La oss begynne.
Begynn med å introdusere deg selv. Hva heter du?
Nesrin Caner.
-Hvor ble du født? -I Amasya.
Når flyttet du til Istanbul?
-For 25 år siden. -Det er lenge.
Hva jobber du med?
Jeg er kardiovaskulær kirurg. Jeg jobber ikke for tiden.
Kan jeg spørre hvorfor?
Jeg sa opp for å fortsette karrieren i Frankrike.
Du vet hva de sier.
Du kan ikke forlate en by, den følger etter deg.
Det er ikke rettferdig at en borger av et land i den første verden sier det.
Jeg vil bo med deg.
Jeg vil vi skal løse problemene sammen. Jeg vil bo med deg.
Jeg tenker bare på én ting.
Å være med deg. Jeg ber på mine knær.
Vær så snill.
Jeg elsker deg, Nesrin.
Så høyt.
Louis. Kan vi fortsette?
Du sa du ville bo i Frankrike, ikke sant?
Du virker som en kvinne med mye selvtillit.
Hvordan kan du være så sikker på
at du vil bestå denne eksamenen?
Det er beundringsverdig.
DELT LEILIGHET MED KVINNE 15 000 TL - TIL LEIE
Hei, jeg ringer om søknaden min om studenthjem.
Dere sa dere skulle gi meg beskjed.
Så jeg fikk den ikke?
Jeg forstår.
Vil det forandre noe om jeg kommer personlig?
Ikke det, nei.
Ok, da. Ha en fin dag.
Er du lei deg?
Nei.
-Du? -Nei.
Bra.
Noe nytt om hybelen du nevnte?
Det er ikke sikkert ennå. Men det ordner seg nok. Hvorfor ikke?
Hva om det ikke gjør det? Vi må finne en løsning.
Jeg vet ikke. Livet mitt har alltid vært fylt av usikkerhet.
Jeg må lære meg å leve med det i stedet for å kjempe imot.
Hva mener du?
Du vet. Det er milliarder av mennesker i denne verdenen.
Jeg er ikke verdens hovedperson.
Alle går gjennom noe. Ting ordner seg.
Når du overvinner ett fjell, dukker det opp et annet.
Jeg tror det.
Det er derfor du aldri kan vite akkurat hvem du er, eller se veien du er på.
Men jeg tror det er normalt.
-Det er det. -Ja.
Det er ikke noe problem. I det minste ikke inntil videre.
-Når får du eksamensresultatene? -De burde ha kommet nå.
Jeg er sikker på at du består.
Jeg håper det.
AMAZON EKSPERIMENTELT STYKKE
-Hei. -Hei.
-Er alt ok mellom oss? -Ja.
-Lykke til. -Takk.
-Er du fortsatt lei deg for i går? -Nei.
-Ser jeg bra ut på håret? -Ja.
Hva skal du gjøre med håret ditt?
SKREVET OG REGISSERT AV CIHAN TAYLAN AMAZON
-Nyt stykket. -Takk.
-Hva skjer? -Kom igjen.
Dikotomier har aldri latt meg i fred.
Er det min kroniske ubesluttsomhet
eller konstante leting drevet av følelsen av
at jeg ikke er i live med mindre jeg opplever ting?
Jeg har alltid sittet fast mellom de to polene.
Må jeg velge noe? Jeg vet ikke.
Jeg kan ikke si hvor mye jeg beundrer folk som velger en vei.
Dem som sier: "Dette er målet mitt."
Eller dem som sier: "Jeg hater dette. Aldri."
Jeg føler at…
…tungen min er forknytt,
hjertet mitt er tynget, og sinnet mitt er frossent.
Det har til og med et navn i litteraturen.
Jeg er diagnostisert og registrert som ambivalent.
Jeg har to motstridende følelser,
overbevisninger og ønsker samtidig. Jeg er lammet.
Ambivalens er å ikke kunne gjøre noe.
Dette føles som havets bunn. Uten luft.
Dere lurer nok. Nei, ingen ba meg eller denne karakteren om å dekke hodet.
Så hvorfor gjorde jeg det?
Av en guddommelig følelse?
Eller var det pga. blikkene rettet mot moren min?
Solidaritet med kvinnen jeg kom fra? Jeg vet ikke.
Men selv om jeg visste svaret…
…rettferdiggjør det ikke deres blikk.
Glem ikke det.
Det var min første dag i Istanbul.
Jeg ville ikke dekke meg til den dagen.
Jeg planla det ikke, det var et ønske av ukjent grunn.
Noen ganger kan man ta en avgjørelse selv om man er forvirret.
Kanskje jeg var redd for å bli kategorisert,
dømt, merket og ugjenkallelig risset inn i noens sinn.
For jeg er faktisk en forfløyen person.
Som en ballong.
En ballong har luft i seg. Men ingen ser eller legger merke til det.
Folk ser kun utsiden.
Så jeg var redd for å sitte fast i de blikkene.
Jeg ville bli sett uten filter som alle vil,
like mye som alle andre.
Så jeg skapte to rom for meg selv.
Og jeg kan ikke si at jeg ikke skammet meg.
For å finne noe felles med verden utenfor
fjernet jeg noen steiner imellom med en engstelig vilje.
Og nå, i ettertid…
…har jeg blitt ganske fortvilet.
Jeg vet ikke engang hva slags jord jeg vil vokse i lenger.
Det eneste jeg kan, er å streife omkring i meg selv.
Å holde fast ved et ord.
Ikke alt gull skinner. Og ikke alle reisende har fart vill.
Ja, det stemmer. Det er sånn katastrofer er.
Skjer de ikke når alt går bra?
For hvem kan vite hvor de som tenker at de er på rett vei, faktisk står?
Og hvem kan vite at å gå seg vill, tvilen, ikke er en del av veien?
For jeg våkner nok i morgen uten å ane hva jeg vil.
En hijab, en lue, en hettegenser, en parykk eller skallet.
Det eneste jeg vet, er: "Takk Gud, jeg klarte å gå ut."
Hvis katastrofer er holdeplasser når alt går bra,
blir mirakler kanskje funnet på veien når man går seg vill.
Hvem vet?
Det eneste jeg vet, er…
…at jeg er meg.
Zehra.
Er alle her?
Ja. Så…
Det var bra. Jeg mener… Det var ikke ille.
Selvsagt har jeg detaljerte notater til alle.
Men la meg si dette. På dette tidspunktet i stykket
kan vi ikke legge til eller slette noe slik vi ønsker, Zehra.
Men lærer, du ba oss om
å omfavne det dersom vi fikk en opplevelse på scenen.
-"Kontinuiteten spiller ingen rolle…" -Det var på prøvene.
Prøver er vel en del av den kreative prosessen?
Denne er med publikum.
Har vi ikke gjentatt de samme tingene i to uker? Gjorde Doğukan noe annerledes?
Alle var frie til å skape den karakteren de ville ha de første to ukene.
Har jeg blandet meg inn?
Jeg har ikke skadet noen andre, bare i monologen min…
Nei, hver monolog her påvirker de andre.
Da vi hørte deg slik, fikk Harun og jeg panikk.
Dere to har en scene fem minutter etterpå.
Må han ikke endre reaksjonene sine? For du vet…
Du kan skjønne at karakterene som står overfor en karakter med hijab,
forholder seg deretter.
"Forholder seg deretter"?
Selvsagt. Har vi ikke båser i hodet, Zehra? Jeg mener…
Ok, la meg si det sånn. Tenk dere meg som en kvinnelig regissør.
Det klarer dere sikkert. Hvordan vil det se ut?
Vakkert.
Takk, Selin, men det er ikke poenget. Har jeg hijab?
Nei.
Det er det jeg snakker om. Vi har båser i hodet.
Vi plasserer karakterene i dem. Du ødela kalibreringen deres.
For eksempel, hva kalles denne klassen? Istanbul byleksikon?
Professor Özlems klasse?
Ser dere se for dere professor Özlem undervise med hijab?
Men vi kan forestille oss damen i spisesalen.
-Det er poenget. -Er det en klassegreie?
Jeg snakker ikke om en rent økonomisk klasseforskjell.
Jeg kan se for meg hvem som helst på alle måter.
Det er absurd at vi diskuterer dette.
Doğukan, hva snakker du om? Vi prøver ikke å rakke ned på noen her.
Vi foreslår ikke å forby noe. Det handler om konsistens.
Som kunstnere jager vi etter virkeligheten.
Som jeg sa, handler det om å plassere folk på bestemte steder.
Jeg sier ikke at Zehra gjorde noe galt. Men i dag var første gang.
Dette var ikke den Zehra vi har øvd på. Men det er en tenkelig karakter.
Det kan fungere, men hun ville ikke vært sånn i de neste scenene.
Harun ville ikke sagt de tingene.
Hvis Zehras karakter er en hovedrolle på TV,
kan dere ser for dere forfatteren med hijab?
Eller den kvinnelige direktøren som bestemmer om programmet skal sendes?
Er det pga. folks fordommer?
Hva med fordommene til dem som bruker hijab?
De nekter å gjøre en sånn jobb, og dette er resultatet.
Det er lett å stemple folk som fordomsfulle uten å grave dypere.
Hvis de ikke var sånn,
ville de kanskje hindret at andre hadde fordommer, ikke sant?
Det er åpenbart.
Det er mange med hijab på campus. De må få gjøre som de vil.
Selv om livet ga dem en mulighet, ville religionen tillatt dem å ta den?
Nei. La oss droppe det. Dette går et annet sted.
Det er ikke vårt tema. Det er konsistensen i stykket vårt, ok?
Altså… Vi burde spille det vi har skrevet. Vi skrev ikke dette.
Uansett. Det er sent, og vi er slitne. Vi bestemmer hvordan Zehras karakter blir.
Ta isoporbitene på baksiden. Og mopp opp her.
Du er virkelig en pussig skrue.
Det er flott, jeg har vært her i 25 år.
Til denne verden
Ok. Ikke gjør det! Vær så snill!
Hopp!
Sjelen min brenner Sjelen min vet det ikke
Jeg har en sjel Sjelen min tenker ikke
Min sjel er kjærlighet Sjelen min forandrer seg ikke
Sjelen min
Dunk! Ta et siste slag, så setter jeg en stopper for dette!
Stopp, legg den ned! Ikke!
Sånn.
Jeg fikk panikk.
Stopp.
Forsiktig.
-Forsiktig, de er skjøre. -Gi meg den. Ok.
ØMTÅLIG
Emel.
Det er noen papirer der. Se om de er viktige.
-Hva skjer med møblene? -Ingenting blir, alt går.
-Hva skal du gjøre? Hvor skal du dra? -Jeg kan ta vare på meg selv.
Hva med mamma? Hva med familien vår?
Alle gjør som de vil. Jeg har ikke mer å tilby denne institusjonen.
Emel.
Kan du høre på meg? Vær så snill. La den være. Legg det ned.
-Ok. -Legg det ned.
Hva skal du si? Hva skal du be meg om?
Jeg forstår deg.
Gjør som du vil. Hva enn du vil.
-Jeg tar meg av det. -Hva skal du gjøre?
Jeg vet ikke.
-Jeg skal ta meg av mamma. -Skal du ikke til Frankrike?
Nei, om det trengs.
Jeg skal ikke belaste deg. Ikke vær redd.
Kom her.
Emel, jeg er så glad i deg.
-Sevinç. -Det er ikke Sevinç, mamma. Det er Emel.
-Emel? -Ja, datteren din, Emel.
-La oss pakke og dra. -Ok, mamma.
-Til Sevinç. -Ok.
-Vi skal til Sevinç. -Ok.
-La oss dra. -Ok, mamma.
Diego.
-Diego! -Zehra?
Jeg fant Diego!
-Diego? -Ja!
-Slutt! -Jo, det er ham. Se.
-Det er nok en som ligner. -Det er ham.
La meg se.
Diego. Gutten min.
Diego!
-Pus. -Kom.
Diego, er det deg? Babyen min.
Kom. Her, pus. Kom hit.
La meg se på deg. Kom hit. Du er like tung som Diego.
-Ja. Jeg tror du er ham. -Virkelig?
Ja! Diego.
Hvor har du vært?
Hva er det?
Jeg tenkte på Diego.
Han har savnet deg. Dere skal aldri være fra hverandre igjen.
-Det er ikke så lett. -Hvorfor ikke?
-Diego kan ikke reise mer. -Hvorfor ikke?
Fordi han er gammel. Det vil være grusomt å flytte ham.
Ikke vær redd, han må ha vært gjennom noen sprø eventyr. Han klarer seg.
-Hallo? -Hallo, Nesrin?
Louis?
De offisielle eksamensresultatene kom på e-post i dag.
-Men jeg ville si det personlig. -Ok.
Jeg ville si at det vi hadde, var flott.
Ja, selvsagt.
Du besto eksamen. Til og med med høy poengsum.
-Virkelig? -Ha en fin tur.
Takk for alt, Louis.
Hva har skjedd?
Hvis jeg drar, tar du deg av Diego?
Selvsagt, selv om jeg ikke vet hvordan jeg skal ta vare på meg selv, så…
-Men jeg skal finne et sted til ham. -Hva om du blir her med ham?
Skal du ikke selge huset?
Nei, ikke hvis du tar deg av Diego.
Virkelig?
Zehra.
Ja?
Jeg besto eksamen.
Gratulerer! Jeg er ikke overrasket. Jeg visste det.
Greit, folkens. Dette er siste time.
Jeg vet at dette ikke har vært en vanlig klasse.
Jeg hørte dere diskutere dere imellom om dette var arkitektur eller litteratur.
Men jeg tror at dere forstår poenget mitt.
Når dere designer prosjektene deres i fremtiden,
vil dere huske denne oppgaven, handle fornuftig
og tenke at dere kan havne i noens leksikon.
Selv om årene og folk har gjort all slags skade på byen,
er Istanbul fortsatt nydelig.
Men jeg vil be dere om å huske Istanbul og la den puste.
For sannheten er at byen er i ferd med å kveles.
Men for å kunne gjøre det, må dere ha deres egne steder.
Hva har påvirket dere mest?
Hva var brevet deres, ordene deres?
La oss høre dem nå.
Kanskje har dere felles steder. Eller dere vil oppdage nye steder.
Vær så god.
Bokstav N. Nesrins hus.
I en moderne ordbok står det dette om Nesrin.
"Navnet Nesrin har kommet til vårt språk fra persisk og betyr villrose.
Navnet skrives 'Nasrin' i osmanske tekster.
Det nevnes ofte, særlig i Diwan-poesien, sammen med rose og tulipan.
Nesrin symboliserer lengsel etter den elskede og kjærlighetens smerte."
Hus. "Et hus er en bygning hvor folk bor,
omgitt av vegger, delt inn i rom,
har sitt eget tak og noen ganger en hage,
og er laget av tre, jord eller betong."
Nesrins hus. Rüyam-bygningen i Kapp Moda,
bygget i 1968, er kjent for sin geometriske fasade,
brede vinduer og blomsterkasser.
Bygget er riktig proporsjonert til gaten og i menneskelig skala.
Her begynte jeg å skrive mitt personlige Istanbul byleksikon.
Istanbuls katter. Diego.
Den kloke katten. Jeg lærte så mye om livet av ham.
Han vet når han skal gå seg vill, komme tilbake
og tar de alvorlige konsekvensene.
Naturfagstudent og sønn av en sekulær embetsmann. Harun.
Han er full av liv med en uendelig energi.
Vet du når jeg følte det mest?
Da jeg tok på halsen hans i sjøen.
Jeg kan ikke forklare det. Dere må prøve og se.
Så skjedde det merkeligste.
E-postene ble sendt. Jeg holder det Harun skrev for meg selv.
Men jeg sendte ham dette.
"Brevet til fremtiden.
Innser du at vi er på en tidsreise? Selvsagt gjør du det.
Du forvandlet Istanbul til en galaktisk reise
da du holdt meg i hånden og fikk meg gjennom portene i Istiklal.
Du er som når en stjerne eksploderer, Harun.
Din entusiasme forundrer meg, men jeg skjønner ikke hva du er.
Er du Vega eller Sirius?
Jeg vet bare at du er en bristeferdig lysstråle, og jeg kan ikke se bort."
Den mannlige byråkraten. Serdar.
Vi møttes den dagen han slo kreften. Jeg tvilte alltid på at han var syk.
Da jeg traff ham, hadde han undertrykte følelser,
klare til å sprekke når som helst, under sitt sjarmerende utseende.
Generasjon Y. Emel.
Hun er den mest uvanlige person jeg har kjent.
Hun skjuler skjønnheten sin i et endeløst mørke.
Hennes komplekse sinnstilstand reflekteres i kroppen hennes.
Den pensjonerte læreren. Nazife eller tante.
Hun er som vintage-pudder.
Hun dekker deg i en myk og nostalgisk fortrolighet.
Men du kan se at hun var en naturkraft i sin tid.
Hun delte seg opp i døtrene sine.
Hun ga sine særegenheter og stormer til Emel
og sparte de stille strendene til Nesrin.
Men Nazife er dypere enn de to til sammen.
Er det dette som er moderskap? Å være større enn summen av det du gir.
Den gudfryktige kvinnen på universitetet. Fatıma.
Studentene var bekymret for fremtiden. Ja, trioen i gruppen vår.
Glad i dere.
Hjertekirurgen.
Min virkelige heltinne er…
…Nesrin, selvsagt.
Da jeg traff henne, var det vanskelig å si
om hennes åpenbare tretthet var på grunn av operasjonene
eller en kronisk tilstand risset inn i henne.
Hun var som om hun hadde opplevd alt hun trengte, og hennes håp,
som fortsatt trodde på mirakler, var dypt begravd
og blandet seg med trettheten.
Så ble Nesrin min Nesrin.
ISTANBUL BYLEKSIKON
Ballongen var der den dagen jeg kom. Se, jeg filmet den.
Takk igjen for denne spesielle gaven. Akkurat som deg.
Takk.
Den hjalp meg mye med å bli kjent med Istanbul.
Jeg håper den hjelper deg til ikke å glemme den.
Dette er Istanbul gjennom mine øyne. Jeg printet det til deg.
Jeg husker dette.
Jeg er så glad du kom.
At du kom inn i livet mitt.
Ta vare på deg selv.
Kom når som helst.
Fly nummer 955 fra Kypros har landet.
Mamma?
Du er sen.
Nesrin har nettopp dratt.
Nesrin.
Du er lik henne.
Jeg ligner deg også.
Tekst: Linda Hansen