NESTAO JE
ISTANBULSKA ENCIKLOPEDIJA
Zanimljivo. Legendarno. Dakle…
Pogledajte ga!
-Pelin. -Evo.
Sigurno ćemo se bolje zabaviti.
Istina ili izazov?
Istina.
-Koliko si se puta seksala? -Kao da broji.
Kako se usuđuješ? Otkud ti hrabrost? Kako me to možeš pitati?
Šalim se. Koliko puta? Pogađajte.
-Pet. -Ili 73.
-Tisuću! -Opa!
Počašćena sam, dragi Dodo, ali… Pa…
Nula.
Dobro, sad reci istinu.
Nula, čovječe.
Čekaj, uzalud sam te pripremala za sve one spojeve?
Šminkala sam te. Rekla si mi da je bilo super.
-I ništa se nije dogodilo? -Ništa. Nekako je bilo tako.
Kakvi smo mi to prijatelji? Zašto ne voliš metal?
-Ne volim. -A ti se nisi seksala?
-Dobro, svejedno. Nastavi. -I to je bila moja tajna.
-Zehra mi je bliža od vas. -Daj.
Mislim da je vrijedilo.
-Tko vrti? Ja? -Da.
Idemo. Dobro, istina ili izazov?
-Istina. -Kvragu! Dosta s tom istinom!
-Daj izazov da nešto vidimo! -Što ćeš pitati?
Koje su tvoje granice u vezi? Zbog čega bi ostavio curu?
-Ostavit ću je ako laže. -Daj, pravi si klišej.
Ali istina je. Ako laže, za mene je gotovo. To je to.
A plavuše nisu moj tip. Više volim brinete.
Volim slatka, ovalna lica.
Volim velike oči.
-To je sve. -Sviđa mu se Zehra.
Dobro, ja vrtim.
Što ima?
-Dobro sam, ti? -I ja.
-Smijem li te pitati? -Da.
Hvala najljepša. Istina, izazov?
-Izazov. -Može veliki pljesak?
Napokon.
-Skoči u more. -Što?
-Skoči u more. -Harune, ne luduj.
-Možeš ti to. -Ne.
-Da, daj. -Ne ludujte.
-To je takva igra, stara. -Ne, nema šanse.
Možeš ti to.
Ne.
Ali nismo li svi obećali da ćemo ući u more?
Ja to nisam obećala.
Zašto? Zar ne znaš plivati?
Što ako ne znam? Što se to tebe tiče?
U redu je ako ne znaš. Samo reci da ne znaš.
-Dobar dan! -Dobar dan!
Dobro došli na ispit iz francuskog.
Hvala!
Jeste li dobro?
-Sjajno. -Izvrsno.
Snimat ću vaš glas tako da to poslije možemo ocijeniti.
-Slažete li se? -Da.
Sjajno. Počnimo.
Molim vas, predstavite se. Vaše ime i prezime?
Nesrin Caner.
-Gdje ste rođeni? -U Amasyi.
Kad ste se preselili u Istanbul?
-Prije 25 godina. -To je bilo davno.
Čime se bavite?
Kardiovaskularna sam kirurginja. Trenutačno nisam zaposlena.
-Smijem li pitati zašto? -Želim nastaviti karijeru u Francuskoj.
Znate kako se kaže.
Ne možeš ostaviti grad, on te slijedi.
Mislim da nije pošteno
da to kaže građanin razvijene zemlje.
Želim živjeti s tobom.
Želim da riješimo tvoje probleme. Želim živjeti s tobom.
Mislim samo na jedno.
Na život s tobom.
Preklinjem te.
Daj da bude tako.
Volim te, Nesrin. Volim te.
Jako te volim.
Louise.
Možemo li nastaviti, molim te?
Rekli ste da želite živjeti u Francuskoj, zar ne?
Činite se kao žena koja snažno vjeruje u sebe.
Kako možete biti tako sigurni
da ćete položiti ispit?
Tomu se treba diviti.
STAN S CIMERICOM NAJAMNINA: 15 000 LIRA
Pozdrav, zovem zbog prijave u studentski dom.
Rekli ste da ćete se javiti.
Nisam ga dobila?
Shvaćam.
Bi li nešto promijenilo da dođem osobno?
Ne bi. U redu.
Onda dobro. Ugodan dan!
Jesi li uzrujana?
Nisam.
-Ti? -Nisam.
Dobro.
Ima li vijesti o studentskom domu?
Još se ne zna.
Ali bit će dobro. Zašto ne bi bilo?
A što ako ne bude? Moramo pronaći rješenje.
Ne znam.
Život mi je oduvijek pun neizvjesnosti.
Moram naučiti živjeti s tim, a ne se stalno opirati tomu.
Kako to misliš?
Znaš.
Na svijetu žive milijarde ljudi.
Ja nisam glavni lik cijelog svijeta.
Svi imaju nešto. Već će biti nekako.
Kad se popneš na jednu planinu, pojavi se nova.
Valjda.
Zato nikada ne znaš tko si točno
i ne vidiš put kojim ideš.
Ali mislim da je to normalno.
-Da, je. -Da, je.
Znači, nema problema.
Mislim, bar za sada.
Kad ćeš dobiti rezultate ispita?
Već su ih trebali objaviti.
Sigurno si prošla.
Nadam se.
EKSPERIMENTALNI KOMAD
-Bok! -Bok!
-Sve u redu? -Sve u redu.
-Sretno! -Hvala.
Nisi uzrujana zbog jučer?
Ne, nisam.
Kakva mi je frizura? Dobra?
Dobra je.
Što ćeš ti sa svojom kosom?
SCENARIST I REDATELJ: CIHAN TAYLAN
-Uživajte! -Hvala.
-Što se događa? -Hajde.
Dihotomija me oduvijek prati.
Ne znam je li to kronična neodlučnost
ili neprestano traganje potaknuto osjećajem
da nisam živa ako nešto ne doživljavam,
ali oduvijek sam razapeta između suprotnosti.
Jesam li morala odabrati?
Ne znam.
Ne mogu vam opisati koliko se divim onima koji odaberu put.
Onima koji kažu: „To želim, to je moj cilj.”
Ili onima koji kažu: „Mrzim to. Ne, nikada.”
Osjećam se kao…
Kao da mi jezik mrtav,
srce opterećeno,
um smrznut.
Za to čak i postoji stručan izraz, znate?
Službeno mi je dijagnosticirana ambivalentnost.
Osjećate dva proturječna osjećaja,
dvije suprotne emocije, uvjerenja ili želje u isto vrijeme
i paralizirate se.
Kada ste ambivalentni, ne možete učiniti ništa.
A čini vam se kao da ste na dnu mora.
Bez zraka.
Sigurno se pitate. Nitko nikada nije rekao ni meni, ni ovom liku, da stavi maramu.
Zašto sam to onda učinila?
Zbog božanskog osjećaja?
Ili je ovo reakcija na to kako su gledali moju mamu?
Je li to solidarnost sa ženom koja me rodila? Ne znam.
Ali čak i da znam odgovor…
On ne bi opravdao vaše poglede.
Nemojte to zaboraviti.
Bio mi je prvi dan u Istanbulu.
Toga se dana nisam htjela pokriti.
Zapravo to nisam planirala.
To je bila neka nepoznata volja.
Katkada nešto odlučiš, čak i ako si zbunjen.
Možda sam se bojala da će me strpati u ladicu,
da će mi suditi, da će me etiketirati, da će me zauvijek tako gledati.
Zapravo sam vrlo nepostojana osoba.
Poput balona.
U balonu je zrak. Ali nitko ga ne vidi i ne obraća pozornost na njega.
Gledaju samo vanjštinu.
Bojala sam se da će me pratiti ti pogledi.
Htjela sam da me vide bez filtra, kao i ostale,
koliko god žele.
Zato sam stvorila dva prostora.
I ne mogu reći da se nisam sramila jer sam se sramila.
Kako bih se povezala s vanjskim svijetom,
tjeskobno sam uklonila neko kamenje.
A, sada, kada se osvrnem…
Postala sam prilično očajna.
Više i ne znam u kakvom tlu želim rasti.
Znam samo jedno.
Lutati između.
Držati se za riječ.
Ne blista svaki komad zlata.
I nije se svaki putnik izgubio.
Da, tako je.
Takve su katastrofe.
Ne dogode li se kad sve ide dobro?
Jer tko može znati na čemu su oni koji misle da su na pravome putu?
I tko može reći da nisi na putu ako se katkada izgubiš ili sumnjaš?
Vjerojatno ću se sutra probuditi i neću imati pojma što želim.
Marama, kapa, kapuljača ili ćelava glava.
Znam samo jedno: „Hvala Bogu što mogu izaći iz kuće!”
Jer, ako se katastrofe događaju kad sve ide dobro,
možda na čuda nailazimo kad se gubimo na svojem putu.
Tko zna?
Znam samo jedno.
Ja sam i dalje ja.
Zehra.
Jesu li svi ovdje?
Da. Znači…
Bilo je dobro. Mislim…
Nije bilo loše.
Naravno, za svakoga imam detaljne bilješke.
Ali reći ću vam ovo.
U ovoj fazi predstave
ne možemo više dodavati ili brisati po želji, Zehra.
Ali, profesore, rekli ste:
„Ako doživite nešto na pozornici, prihvatite to.”
-„Kontinuitet nije važan…” -To je vrijedilo za probe. Za probe.
Probe su dio kreativnog procesa, zar ne?
Ovo je proba s publikom. Nastup.
Zar iste stvari ne ponavljamo dva tjedna?
Jesi li ti nešto promijenio?
Imali ste dva tjedna i bili ste slobodni stvoriti lik koji želite.
Jesam li vam smetao?
Nisam naštetila drugim likovima, samo u svojem monologu…
Ne, monolozi utječu jedni na druge.
Kad si to odglumila, kad smo to čuli, Harun i ja smo se uspaničili.
Vas dvoje imate scenu nakon toga.
Zar ne mora promijeniti reakcije? Jer, znaš…
Moraš shvatiti. Likovi koji se suočavaju s likovima koji nose marame
odnose se prema njima u skladu s tim.
„Odnose se prema njima?”
Naravno. Zar svi nemamo ladice u mozgu, Zehra? Mislim…
Dobro, idemo ovako. Zamislite da sam ja redateljica.
U redu? Vjerojatno to možete.
Što zamišljate?
Predivni ste.
Hvala, Selin, ali nije bit u tome. Nosim li maramu?
Ne.
O tome govorim. Svi u glavi imamo ladice.
U njih stavljate likove. Zeznuli ste njihovu kalibraciju.
Na primjer, kako se zvalo ono predavanje? Istanbulska enciklopedija?
Profesorice Özlem, zar ne?
Možete li zamisliti da profesorica Özlem predaje s maramom?
Ali možete zamisliti gospođu u kantini.
U tome je bit.
To je stvar klase?
Ne govorim samo o gospodarskim razlikama.
Iskreno, sve mogu zamisliti na sve načine.
Apsurdno je što i razgovaramo o tome.
Doğukane, o čemu to govoriš? Ne želimo nikoga vrijeđati.
Ne zagovaramo nikakve zabrane. Važna je dosljednost.
Umjetnici traže stvarnost.
Kao što sam vam rekao, važno je staviti ljude na određena mjesta.
Ne kažem da je Zehra pogriješila. Ali to do danas nije radila.
Ovo nije bio Zehrin lik s probe.
Inače je to zamisliv lik.
Ne kažem da neće ići,
samo da ne bi bila takva u sljedećim scenama.
Ni Harunov lik ne bi govorio što govori.
Da je Zehrin lik glavni lik u seriji,
možete li zamisliti scenaristicu s maramom?
Ili kako zamišljate direktoricu koja odlučuje o emitiranju serije?
Je li to zbog predrasuda?
A što je s predrasudama onih koje nose marame?
One iz nekog razloga odbijaju takve poslove i ovo je rezultat.
Lako je reći da ljudi imaju predrasude ako ne razmišljate o tome.
Možda da nisu takvi,
možda drugi ne bi imali predrasude, zar ne?
To je očito.
U kampusu mnoge žene nose marame.
Neka rade što žele.
Čak i da im život pruži šansu, bi li im to vjera dopustila?
Ne, prestanimo. Ovo ide u drugom smjeru.
To nije naša tema. Govorimo o dosljednosti u komadu. Dobro?
Mislim…
Idemo glumiti ono što smo napisali. Ovo nismo napisali.
Uglavnom, kasno je i umorni smo.
Odlučit ćemo kakav će biti Zehrin lik.
Uzmite komade stiropora. I pometite, da sve ostavimo čisto.
Ti si zaista jako čudna osoba.
Sjajno je, ovdje sam već 25 godina.
Ovom svijetu
Dobro! Nemoj! Molim te!
Skači!
Duša mi gori Moja duša ne zna
Imam dušu Moja duša ne razmišlja
Moja duša je ljubav Moja se duša ne mijenja
Moja duša
Udaraj! Posljednji udarac i idemo završiti ovo!
Prestani, nemoj! Nemoj!
Evo!
Uspaničila sam se.
Prestani.
Polako.
-Oprezno, ovo je lomljivo. -Daj to meni. Dobro.
LOMLJIVO
Emel.
Ovdje su neki dokumenti. Pogledaj jesu li važni.
-Što će biti s namještajem, Emel? -Ništa nije ostalo, sve odlazi.
Što ćeš? Kamo ćeš otići?
Mogu se brinuti o sebi.
Mama? Što s mamom? Što je s našom obitelji?
Svatko se bori za sebe.
Ovoj instituciji nemam više što ponuditi.
Emel.
Emel, možeš li me poslušati? Samo slušaj. Molim te, slušaj me.
Pusti. Stavi to nekamo. Spusti to.
-Nesrin, dobro. -Spusti.
Što ćeš reći? Što ćeš tražiti od mene?
Razumijem te.
Radi što god želiš.
Što god želiš.
Ja ću se pobrinuti za to.
Što ćeš učiniti?
Ne znam.
Nekako ću se pobrinuti za mamu.
Nećeš ići u Francusku?
Ako treba, neću.
Neću te opterećivati. Bez brige.
Dođi.
Emel, jako te volim.
Sevinç.
-Sevinç. -Nije Sevinç, mama. Ovo je Emel.
-Emel? -Emel. Da, tvoja kći Emel.
-Spakirajmo se i idemo. -Dobro, mama.
-K Sevinç. -Dobro.
-Idemo k Sevinç. -Dobro.
-Idemo. -Dobro, mama. Dobro.
Diego.
-Diego! -Zehra?
Našla sam Diega!
-Diaga? -Da.
-Daj! -To je on, pogledaj.
-Samo mu sliči. -Ne, to je on.
Da vidim.
Diego, dečko moj.
Diego!
-Mic-mic! -Dođi.
Diego, jesi li to ti? Maleni moj.
Dođi! Dođi, maco. Dođi ovamo.
Da te vidim. Dođi. Bome si težak kao Diego.
-Da, mislim da je to on. -Zbilja?
Da. Da, Diego!
Gdje si bio? Kamo si otišao?
Što je?
Razmišljala sam o Diegu.
Jako si mu nedostajala. Više se nećete razdvajati.
-Nije to tako lako. -Zašto?
Diego više ne može putovati.
Kako to?
Jer je star mačak. U ovim bi ga godinama bilo okrutno seliti.
Bez brige, sigurno je proživio lude avanture. Bit će on dobro.
-Molim? -Halo, Nesrin?
Louise?
Danas su e-mailom stigli službeni rezultati ispita.
-Ali htio sam ti reći osobno. -Dobro.
Htio sam ti reći da je ono što smo imali bilo sjajno.
Da, naravno da je bilo.
Položila si ispit. I to s jako dobrim rezultatom.
Stvarno?
Sretan put!
Hvala! Hvala ti na svemu, Louise!
Što je bilo?
Ako ja odem, hoćeš li se pobrinuti za Diega?
Naravno, iako još nisam sigurna kako ću se pobrinuti za sebe pa…
Ali svakako ću ga negdje smjestiti.
A da ostaneš ovdje s njim?
Nećeš prodati kuću?
Ako se budeš brinula o Diegu, neću.
Stvarno?
Zehra.
Da?
Položila sam ispit.
Čestitam! Nisam iznenađena.
Znala sam.
Dobro, ljudi. Ovo je posljednje predavanje.
Znam da ovo nije bio tipičan predmet.
Čula sam i kako raspravljate
je li ovo arhitektura ili književnost.
Ali bilo bi mi drago da me razumijete.
Možda kad budete dizajnirali vlastite projekte,
možda ćete se sjetiti ovoga i raditi razumno,
misleći na to da ćete možda biti u nečijoj enciklopediji.
Iako su godine i ljudi štetili ovom gradu na raznorazne načine,
Istanbul je i dalje divan.
No zamolit ću vas da zapamtite Istanbul i pustite ga da diše.
Jer istina je da se ovaj grad guši.
Ali da biste to učinili, morate imati mjesta koja su vaša.
Što vas je najviše dirnulo?
Koje je bilo vaše slovo, koja je bila vaša riječ?
Da, idemo to sada podijeliti.
Možda su to poznata mjesta. Možda su neki otkrili nešto novo.
Izvolite, molim vas.
Slovo N. Nesrina kuća.
Evo što u rječniku piše o Nesrin.
„Ime je u naš jezik ušlo preko perzijskog, a znači ‘divlja ruža’.
U osmanskim tekstovima pojavljivalo se kao ‘Nasrin’.
Posebno u divanima, a često se spominje uz ružu i tulipana,
Nesrin simbolizira čežnju za voljenom i ljubavnu agoniju.”
Kuća. „Kuća je objekt u kojemu žive ljudi,
okružena zidovima, podijeljena u sobe,
ima vlastiti krov, a katkada i vrt,
a sagrađen je od drva, zemlje ili betona.”
Nesrina kuća. Zgrada Rüyam u Moda Capeu.
Sagrađena je 1968. Poznata je po geometrijskoj fasadi,
širokim prozorima i gredicama.
Primjerenih je proporcija naspram ulice.
Ovdje sam počela pisati svoju Istanbulsku enciklopediju.
Mačke iz Istanbula. Diego.
Mudar je to mačak. Od njega sam naučila mnogo o životu.
Zna kad treba nestati i kad se treba pojaviti.
Suočava se s groznim posljedicama.
Student znanosti, sin svjetovnog državnog službenika. Harun.
Prepun je života i ima nepresušnu energiju.
Znate li kad sam to najviše osjetila?
Kad sam mu u moru dotaknula vrat.
Ne mogu to objasniti. Morate to vidjeti.
Onda se dogodilo nešto jako čudno.
Došli su naši dogovoreni e-mailovi. Zadržat ću za sebe ono što je napisao.
Ali ja sam mu poslala ovo.
„Pismo budućnosti.
Shvaćaš li da putujemo kroz vrijeme? Naravno da shvaćaš.
Istanbul si pretvorio u galaktičko putovanje.
Primio si me za ruku i proveo kroz portale u Istiklalu.
Ti si kao trenutak kad zvijezda eksplodira.
U nevjerici gledam tvoj entuzijazam. Ali ne shvaćam. Tko si ti?
Jesi li Vega ili Sirius?
Znam samo da si zraka svjetlosti i ne mogu skrenuti pogled.”
Birokrat. Serdar.
Upoznali smo se kad se izliječio od raka, u što sam uvijek sumnjala.
Kad sam ga prvi put ugledala, ispod šarmantne vanjštine
potiskivao je toliko osjećaja da se činilo kao da će eksplodirati.
Generacija Y, oni između. Emel.
Jedna od najčudnijih osoba koju poznajem.
Za mene ona skriva svoju ljepotu u beskonačnoj tami.
Njezino složeno stanje uma odražava se na njezinu tijelu.
Umirovljena učiteljica. Gđa Nazife ili teta.
Ona je poput starih pudera.
Prekrije te nježnom i nostalgičnom bliskošću.
Ali apsolutno možete vidjeti da je nekoć bila sila prirode.
Podijelila se u svoje kćeri.
Svoje hirove i oluje dala je Emel, a mirne je luke sačuvala za Nesrin.
No gđa Nazife dublja je od njih dvije zajedno.
Pitam se je li to bit majčinstva.
Biti veći od zbroja onoga što daješ.
Pobožna žena na sveučilištu. Fatıma.
Studenti zabrinuti zbog budućnosti.
Da, trio naše skupine.
Volim vas.
Kardiovaskularna kirurginja.
Moja prava junakinja je…
Nesrin, naravno.
Kad sam je upoznala, bilo je teško reći
je li vidljivo umorna zbog operacija
ili kroničnog stanja koje joj se urezalo u lice.
Činilo se kao da je iskusila sve što je trebala,
a njezina nada, vjera u čuda koju je skrivala duboko u sebi,
pomiješala se s umorom.
Onda je Nesrin postala moja Nesrin.
ISTANBULSKA ENCIKLOPEDIJA
Taj je balon bio ondje kad sam došla. Pogledaj, snimila sam.
Hvala ti ponovno
na ovom posebnom daru.
Poseban je kao i ti.
Hvala ti.
Puno mi je pomogla da upoznam Istanbul.
Valjda će tebi pomoći da ga ne zaboraviš.
A ovako ja vidim Istanbul.
Ispisala sam je za tebe.
Sjećam se ovoga.
Drago mi je što si došla,
što si ušla u moj život.
Čuvaj se.
Možeš doći kad god želiš.
Let broj 955 s Cipra sletio je u našu zračnu luku.
Mama?
Zakasnila si.
Nesrin je upravo otišla.
Nesrin.
Sličiš joj.
Sličim i tebi.
Prijevod titlova: Jelena Šestak