‫- אבד -‬
‫- האנציקלופדיה של איסטנבול -‬
‫מעניין. אפי. אז…‬
‫תיראי אותו.‬
‫פלין.‬ ‫-תפסתי אותך.‬
‫אני בטוחה שדודו ייהנה.‬
‫אמת או חובה?‬
‫אמת.‬
‫כמה פעמים עשית סקס?‬ ‫-היא הפסיקה לספור.‬
‫איך אתה מעז? איך אתה יכול‬ ‫לשאול אותי משהו כל כך אישי?‬
‫אני צוחקת. כמה פעמים עשיתי סקס? תנחש.‬
‫חמש.‬ ‫-שבעים ושלוש.‬
‫אלף.‬ ‫-וואו!‬
‫לכבוד הוא לי, דודו היקר, אבל…‬
‫אף פעם.‬
‫את אמורה לומר את האמת.‬
‫אפס. זאת האמת.‬
‫רגע, אז הכנתי אותך לכל הדייטים האלה לחינם?‬
‫כל הפעמים שאיפרתי אותך.‬ ‫אפילו אמרת לי שזה היה נהדר.‬
‫אז לא קרה כלום?‬ ‫-היה כיף, אבל שום דבר לא קרה.‬
‫איזו מין קבוצת חברים אנחנו?‬ ‫איך אתה לא אוהב מוזיקת מטאל?‬
‫אני לא.‬ ‫-ואת עדיין בתולה?‬
‫בסדר, בואו נמשיך.‬ ‫-הסוד שלי נחשף.‬
‫אני מכיר את זהרה יותר מאשר אתכם.‬ ‫-קדימה.‬
‫מי מסובב, אני?‬ ‫-כן.‬
‫קדימה! בסדר, אמת או חובה?‬
‫אמת.‬ ‫-מספיק עם האמת!‬
‫תגידו "חובה" כדי שנוכל לראות משהו!‬ ‫-קדימה, תשאלי.‬
‫מה הקו האדום שלך במערכת יחסים?‬ ‫מה יגרום לך לעזוב בחורה?‬
‫אני אעזוב אותה אם היא תשקר.‬ ‫-שתוק, מר קלישאה.‬
‫אבל זה נכון.‬ ‫אם היא משקרת, זה נגמר מבחינתי. זהו זה.‬
‫ובלונדיניות הן לא הטיפוס שלי בדרך כלל.‬ ‫אני אוהב אותן ברונטיות.‬
‫אני אוהב פנים חמודים ועגלגלים.‬
‫אני אוהב פנים עם עיני איילה.‬
‫זה הכול.‬ ‫-הוא אוהב בחורות בשם זהרה.‬
‫טוב, אני מסובב.‬
‫מה קורה?‬
‫בסדר, ואצלך?‬ ‫-גם אני בסדר.‬
‫אפשר לשאול שאלה?‬ ‫-בטח.‬
‫תודה רבה. אמת או חובה?‬
‫חובה.‬ ‫-אפשר לקבל מחיאות כפיים?‬
‫סוף סוף.‬
‫תקפצי לים.‬ ‫-מה?‬
‫תקפצי לים.‬ ‫-הרון, אל תהיה טיפש.‬
‫תעשי את זה.‬ ‫-לא.‬
‫כן, קדימה.‬ ‫-אין מצב.‬
‫היי, זה משחק, קדימה.‬ ‫-לא, אין מצב. אני לא יכולה.‬
‫את יכולה.‬
‫אין מצב.‬
‫אבל כולנו הבטחנו להיכנס לים היום?‬
‫לא הבטחתי דבר כזה.‬
‫למה? את לא יודעת לשחות?‬
‫אולי אני יודעת לשחות ואולי לא.‬
‫אז מה?‬
‫זה בסדר אם את לא יודעת.‬ ‫פשוט תגידי שאת לא יודעת.‬
‫שלום.‬ ‫-שלום.‬
‫ברוכה הבאה למבחן הדיבור בצרפתית.‬
‫תודה.‬
‫מה שלומך?‬
‫נפלא.‬ ‫-בסדר.‬
‫אני אקליט אותך‬ ‫כדי שנוכל להעריך את זה מאוחר יותר.‬
‫את מסכימה?‬ ‫-כן, אני מסכימה.‬
‫נהדר. בואי נתחיל.‬
‫אנא התחילי על ידי הצגת עצמך.‬ ‫מה שמך ומה שם משפחתך?‬
‫נסרין קנר.‬
‫איפה נולדת?‬ ‫-באמסיה.‬
‫מתי עברת לאיסטנבול?‬
‫לפני 25 שנים.‬ ‫-זה הרבה זמן.‬
‫מה המקצוע שלך?‬
‫אני מנתחת לב וכלי דם. אני לא עובדת כרגע.‬
‫אפשר לשאול למה?‬ ‫-התפטרתי כדי להמשיך בקריירה שלי בצרפת.‬
‫את יודעת מה אומרים.‬
‫את לא יכולה לעזוב עיר,‬ ‫היא ממשיכה לעקוב אחרייך.‬
‫אני לא חושבת שזה הוגן‬ ‫שאזרח של מדינה מפותחת יגיד את זה.‬
‫אני רוצה לחיות איתך.‬
‫לא משנה מה הבעיות שלך,‬ ‫נפתור אותן יחד, אני רוצה לחיות איתך.‬
‫אני חושב רק על דבר אחד.‬
‫על להיות איתך.‬
‫אני מתחנן בפנייך.‬
‫בבקשה, תני לזה לקרות.‬
‫אני אוהב אותך, נסרין. אני אוהב אותך.‬
‫אני אוהב אותך כל כך.‬
‫לואיס.‬
‫אפשר להמשיך בבקשה?‬
‫אמרת לי שרצית לחיות בצרפת, נכון?‬
‫את נראית כמו אישה שיש לה הרבה ביטחון עצמי.‬
‫איך את יכולה להיות כל כך בטוחה‬
‫שתעברי בהצלחה את המבחן הזה?‬
‫זה ראוי להערצה.‬
‫- דירה משותפת עם אישה,‬ ‫להשכרה, 15,000 לירה טורקית -‬
‫היי, אני מתקשרת לגבי הבקשה שלי למעונות.‬ ‫נאמר לי שיחזרו אליי.‬
‫אז, לא קיבלתי את זה?‬
‫אני מבינה.‬
‫זה ישנה אם אבוא באופן אישי?‬
‫זה לא יעזור. בסדר.‬
‫בסדר. תודה, שיהיה לך יום נעים.‬
‫את מצוברחת?‬
‫לא.‬
‫ואת?‬ ‫-לא.‬
‫יופי.‬
‫יש חדשות בנוגע למעונות שהזכרת?‬
‫זה עדיין לא ודאי.‬
‫אני בטוחה שזה יסתדר. למה שלא?‬
‫ומה אם לא?‬ ‫אנחנו חייבות למצוא לך מקום לגור.‬
‫אנחנו נמצא.‬
‫החיים שלי הם תמיד במצב של חוסר ודאות.‬
‫אני מניחה שאני צריכה ללמוד‬ ‫לחיות עם זה במקום להילחם בזה.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫את יודעת.‬
‫יש מיליארדי אנשים בעולם הזה.‬
‫ואני לא הדמות הראשית ואפילו לא המשנית.‬
‫כל אחד עובר משהו, ואיכשהו הדברים מסתדרים.‬
‫הר אחד מסתיר הר אחר, אבל אנחנו ממשיכות.‬
‫כן, בהחלט.‬
‫לכן, את אף פעם לא יכולה לדעת מי את באמת,‬
‫או לראות את הדרך שבה את נמצאת.‬
‫אבל אני חושבת שזה נורמלי.‬
‫זה נורמלי.‬ ‫-כן.‬
‫אז אין בעיה.‬
‫כלומר, לפחות בינתיים.‬
‫מתי תקבלי את תוצאות הבחינה שלך?‬
‫כבר הייתי אמורה לקבל אותן.‬
‫אני בטוחה שעברת.‬
‫אני מקווה.‬
‫גם אני.‬
‫- אמזון‬ ‫מחזה ניסיוני -‬
‫שלום.‬ ‫-היי.‬
‫אנחנו בסדר?‬ ‫-אנחנו בסדר.‬
‫בהצלחה.‬ ‫-תודה.‬
‫את לא כועסת על אתמול?‬
‫לא, אני לא.‬
‫איך השיער שלי? זה נראה טוב?‬
‫את נראית מדהים.‬
‫מה תעשי עם השיער שלך?‬
‫- כתב וביים צ'יהאן טיילן‬ ‫אמזון -‬
‫תיהנו מההצגה.‬ ‫-תודה.‬
‫מה קורה?‬ ‫-קדימה.‬
‫הדיכוטומיה מעולם לא הניחה לי.‬
‫אני לא יודעת אם זה‬ ‫חוסר ההחלטיות הכרונית שלי‬
‫או החיפוש התמידי המונע על ידי התחושה‬
‫שאני לא באמת בחיים‬ ‫אלא אם כן אני חווה דברים.‬
‫אבל תמיד הייתי תקועה‬ ‫בין הקטבים ההפוכים האלה.‬
‫הייתי צריכה לבחור משהו?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אני לא יכולה להגיד לכם כמה אני מעריצה‬ ‫אנשים שיכולים לבחור דרך.‬
‫אלה שאומרים,‬ ‫"זה מה שאני רוצה, זו המטרה שלי".‬
‫או אלה שאומרים, "אני שונא את זה. לא!"‬
‫אני מרגישה ש…‬
‫הלשון שלי קשורה,‬
‫לבי כבד,‬
‫והמוח שלי קפוא.‬
‫ידעתם שיש לזה אפילו מונח אקדמי?‬
‫אני לגמרי מקרה מאובחן של אמביוולנטיות.‬
‫כזאת שחווה שני רגשות סותרים,‬
‫שני רגשות מנוגדים, אמונות ותשוקות בו זמנית‬
‫ולהיות משותקת ותקועה ביניהם.‬
‫אמביוולנטיות היא,‬ ‫לא להיות מסוגלת לעשות כלום.‬
‫וזה מקום שמרגיש כמו קרקעית הים.‬
‫בלי אוויר.‬
‫אתם בטח תוהים. לא, אף אחד לא אמר לי‬ ‫או לדמות הזאת לכסות את ראשה.‬
‫אז, למה עשיתי את זה?‬
‫בגלל תחושה אלוהית?‬
‫או שזו תגובה למבטים‬ ‫הביקורתיים שהופנו כלפי אימא שלי?‬
‫האם זו תחושת סולידריות‬ ‫עם האישה שילדה אותי? אני לא יודעת.‬
‫אבל גם אם הייתי יודעת את התשובה…‬
‫זה לא מצדיק את המבטים שלכם.‬
‫אל תשכחו את זה לעולם.‬
‫זה היה היום הראשון שלי באיסטנבול.‬
‫לא רציתי לכסות את ראשי בחג'אב באותו יום.‬
‫לא באמת תכננתי את זה,‬
‫זה היה רצון מסיבה לא ידועה,‬
‫ולפעמים אפשר לקבל החלטה‬ ‫אפילו אם את כל כך מבולבלת.‬
‫אולי פחדתי שישייכו אותי לקטגוריה מסוימת,‬
‫שישפטו אותי, שיתייגו אותי, ושאהיה חקוקה‬ ‫בתודעתו של מישהו ללא אפשרות לשנות זאת.‬
‫כי האמת היא שאני אדם שמרחף באוויר.‬
‫כמו בלון.‬
‫הבלון מלא באוויר,‬ ‫אבל אף אחד לא רואה או שם לב לאוויר.‬
‫הם מסתכלים רק על החלק החיצוני.‬
‫פחדתי להיתקע בתוך המבטים האלה.‬
‫רציתי שיראו אותי כמו את כולם, ללא פילטרים,‬
‫כפי שכולם רוצים.‬
‫אז יצרתי לעצמי שני עולמות.‬
‫ואני לא יכולה לומר שלא התביישתי,‬ ‫כי התביישתי מאוד.‬
‫אבל כדי למצוא מכנה משותף עם העולם שבחוץ,‬
‫הסרתי ברצון מלא חרדה‬ ‫כמה אבנים שהיו בין העולמות האלה.‬
‫ועכשיו, במבט לאחור…‬
‫…אני בודדה.‬
‫ואני אפילו לא יודעת באיזו אדמה‬ ‫אני רוצה להיות לנטוע שורשים.‬
‫אבל יש לי משימה‬
‫לחפש בעצמי את עצמי.‬
‫להיאחז במילה.‬
‫וכפי שטולקין כתב, "לא כל הנוצץ זהב.‬ ‫ולא כל הנודדים תעו בדרך".‬
‫כן, נכון.‬
‫ככה זה באסונות.‬
‫דווקא כשהכול מסתדר, אז משהו קורה.‬
‫כי מי באמת יכול לדעת היכן נמצאים‬ ‫אלה שחושבים שהם בדרך הנכונה?‬
‫ומי יכול לומר שאיבוד הדרך,‬ ‫שהספק, הם לא חלק מהמסע?‬
‫כי אני בטח אתעורר מחר‬ ‫ולא יהיה לי מושג מה לחבוש כדי להיות אני.‬
‫חג'אב, כובע, קפוצ'ון, פאה או לגלח את הראש.‬
‫הדבר היחיד שאני יודעת הוא,‬ ‫"תודה לאללה, שיכולתי לצאת מהבית".‬
‫אם אסונות הן תחנות בדרך כשהכול הולך טוב,‬
‫אז אולי ניסים נמצאים‬ ‫דווקא במסלול של אובדן הדרך.‬
‫מי יודע?‬
‫הדבר היחיד שאני יודעת הוא…‬
‫אני עדיין אני.‬
‫זהרה.‬
‫כולם פה?‬
‫כן. אז…‬
‫זה היה טוב. כלומר…‬
‫זה לא היה רע.‬
‫כמובן, יש לי הערות מפורטות לכל אחד מכם.‬
‫אבל תרשו לי להגיד לכם,‬
‫שבשלב הזה של המחזה,‬
‫אנחנו לא יכולים להוסיף‬ ‫או להסיר דברים כרצוננו, זהרה.‬
‫אבל, המורה, אמרת,‬ ‫"אם יש לכם חוויה על הבמה, אמצו אותה.‬
‫"ההמשכיות לא חשובה…"‬ ‫-זה היה עבור החזרות לא להופעה. לחזרות.‬
‫החזרות הן חלק מהתהליך היצירתי,‬ ‫זו עדיין הייתה חזרה.‬
‫זו הייתה חזרה עם קהל.‬
‫יש לנו הופעה עוד שבועיים,‬ ‫אנחנו מתרכזים רק באימונים על אותם הדברים.‬
‫דודו, שינית את ההופעה שלך?‬
‫בשבועיים הראשונים כולם היו חופשיים‬ ‫ליצור איזה דמות שהם רצו.‬
‫ולא התערבתי.‬
‫לא פגעתי בדמות אחרת,‬ ‫רק שיניתי את המונולוג שלי…‬
‫לא. הכול מחובר,‬ ‫כל מונולוג משפיע על האחרים.‬
‫כשהתחלת לדבר, כששמענו אותך,‬
‫הרון ואני נכנסנו לפניקה.‬
‫יש לכם סצנה יחד חמש דקות לאחר מכן.‬
‫הוא צריך לשנות‬ ‫את התגובות שלו? כי, את יודעת…‬
‫אני בטוח שאת מבינה שדמויות‬ ‫שמתמודדות עם דמות שחובשת כיסוי ראש‬
‫מתנהגות בהתאם. ההתייחסות שלהן הן בהתאם.‬
‫"הן מתייחסות בהתאם"?‬
‫כמובן. בראש שלנו‬ ‫יש לנו תפיסות ורעיונות לגבי אנשים…‬
‫אגיד את זה ככה,‬ ‫דמייני שאישה הייתה מביימת את המחזה הזה.‬
‫נכון? את יכולה לדמיין את זה.‬
‫מה את מדמיינת?‬
‫מישהי יפה.‬
‫תודה, סלין, אבל זו לא הנקודה שלי.‬ ‫האם האישה חובשת כיסוי ראש?‬
‫היא לא.‬
‫על זה אני מדבר.‬ ‫יש לנו תפיסות מסוימות במוח שלנו.‬
‫ואנחנו מכניסים את הדמויות לתוכן.‬ ‫ואת בלגנת את הכיול שלהן.‬
‫למשל, איך קראו לשיעור הזה,‬ ‫האנציקלופדיה של איסטנבול?‬
‫השיעור של אוזלם, נכון?‬
‫את יכולה לדמיין את אוזלם מלמדת‬ ‫את השיעורים האלו עם כיסוי ראש?‬
‫אנו יכולים לדמיין אישה‬ ‫עם כיסוי ראש בחדר האוכל.‬
‫זו הבעיה.‬
‫את מתכוונת למעמדות?‬
‫אני לא מדברת רק על הבדל מעמדות כלכלי בלבד.‬
‫בכנות, אני יכול לדמיין‬ ‫כל אחד בכל דרך שהיא.‬
‫אני חושב שזה מגוחך שאנחנו בכלל דנים בזה.‬
‫דודו, על מה אתה מדבר?‬ ‫אנחנו לא מנסים ללכלך על אף אחד.‬
‫אנחנו לא אוסרים כיסויי ראש.‬ ‫זה עניין של עקביות.‬
‫כאמנים, אנחנו רודפים אחרי המציאות.‬
‫כמו שאמרתי, זה קשור‬ ‫לאיך הדמות נתפסת בראש שלנו.‬
‫אני לא אומר שמה שזהרה עשתה היה לא בסדר.‬ ‫אבל היא לא עשתה את זה עד היום.‬
‫לא ערכנו חזרות עם הדמות הזאת של זהרה.‬
‫ברור שהדמות הזאת היא בנאדם אמיתי.‬ ‫אני לא אומר שזה לא יעבוד,‬
‫אבל היא תתנהג שונה בסצנות הבאות.‬
‫והדמות של הרון יגיב אליה אחרת.‬
‫אם הדמות של זהרה הייתה‬ ‫בתפקיד ראשי בתוכנית טלוויזיה,‬
‫אתם יכולים לדמיין את התסריטאית עם חג'אב?‬
‫או איך אתם מדמיינים את מנהלת הערוץ‬ ‫שמחליטה אם התוכנית תשודר?‬
‫זה בגלל דעות קדומות של אנשים?‬
‫מה עם הדעה הקדומה‬ ‫של אלה שחובשות כיסוי ראש?‬
‫הן מסרבות לסוג כזה של עבודה‬ ‫מסיבה כלשהי, וזו התוצאה.‬
‫קל לתייג אנשים כבעלי דעות קדומות‬ ‫מבלי לשמוע את הסיפור שלהם.‬
‫אולי אם הן היו מתנהגות אחרת,‬
‫לאחרים לא היו דעות קדומות, נכון?‬
‫זה ברור.‬
‫יש בקמפוס הרבה נשים עם כיסוי ראש.‬ ‫צריך להרשות להן להיות מה שהן רוצות.‬
‫גם אם החיים נתנו להן אפשרות לבחור,‬ ‫האם הדת שלהן תאפשר להן חופש בחירה?‬
‫לא, בואו נעזוב את זה. אנחנו סוטים מהנושא.‬
‫מה שחשוב זאת העקביות במחזה שלנו, בסדר?‬
‫כלומר…‬
‫אנחנו צריכים להציג את המחזה כפי שנכתב.‬ ‫ואנחנו לא כתבנו את הדמות הזאת.‬
‫בכל אופן. כבר מאוחר ואנחנו עייפים.‬
‫אנחנו כבר נחליט איך הדמות של זהרה תהיה.‬
‫בואו נסדר וננקה את המקום.‬
‫וואו, זהרה, את באמת מוזרה.‬
‫זה נהדר, אני כאן כבר 25 שנה.‬
‫"לעולם הזה"‬
‫בסדר! אל תעשי את זה! בבקשה!‬
‫לקפוץ!‬
‫"נשמתי בוערת‬ ‫הנשמה שלי לא יודעת‬
‫"יש לי נשמה‬ ‫הנשמה שלי לא חושבת‬
‫"הנשמה שלי היא אהבה‬ ‫הנשמה שלי לא משתנה‬
‫"הנשמה שלי"‬
‫אני חולה על הסולו תופים הזה!‬
‫תפסיקי! תניחי את זה! לא!‬
‫טא־דה!‬
‫נבהלתי.‬
‫מספיק.‬
‫לאט.‬
‫זהירות, הם שבירים.‬ ‫-תן לי. בסדר.‬
‫- שביר -‬
‫אמל.‬
‫יש שם כמה מסמכים. נראה שהם חשובים.‬
‫מה תעשי עם הרהיטים, אמל?‬ ‫-שום דבר לא יישאר.‬
‫מה איתך? לאן את תלכי?‬
‫אני יודעת לדאוג לעצמי.‬
‫ואימא? מה עם אימא? מה איתנו?‬
‫כל אחת תעשה מה שהיא רוצה.‬
‫אין לי עוד מה לתת למשפחה הזו.‬
‫אמל.‬
‫אמל. אמל, את יכולה להקשיב לי?‬ ‫תקשיבי. בבקשה, תקשיבי לי.‬
‫תניחי את זה. שימי את זה איפשהו.‬
‫נסרין, זה בסדר.‬ ‫-תניחי את זה.‬
‫מה את רוצה לומר? מה את רוצה לבקש?‬
‫אני מבינה אותך.‬
‫תעשי מה שאת רוצה.‬
‫מה שתרצי.‬
‫אני אדאג לזה.‬
‫מה את מתכוונת לעשות?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אני אטפל באימא איכשהו.‬
‫אז לא תעברי לצרפת?‬
‫אם זה חשוב, אשאר כאן.‬
‫לא אכביד עלייך. אל תדאגי.‬
‫בואי הנה.‬
‫אמל, אני אוהבת אותך כל כך.‬
‫סבינץ'.‬
‫-זאת לא סבינץ', אימא. זאת אמל.‬
‫אמל?‬ ‫-אמל. כן, הבת שלך אמל.‬
‫בואי נארוז ונלך.‬ ‫-בסדר, אימא.‬
‫לסבינץ'.‬ ‫-בסדר.‬
‫סבינץ' מחכה לנו.‬ ‫-בסדר.‬
‫אז בואו נלך.‬ ‫-בסדר, אימא, בסדר.‬
‫דייגו.‬
‫דייגו!‬ ‫-זהרה?‬
‫מצאתי את דייגו!‬
‫דייגו?‬ ‫-כן!‬
‫ברצינות?‬ ‫-זה הוא. תראי.‬
‫זה חתול דומה.‬ ‫-לא, זה הוא. אני בטוחה.‬
‫תני לי לראות.‬
‫דייגו. בוא מתוק שלי.‬
‫דייגו!‬
‫חתלתול.‬ ‫-בוא הנה.‬
‫דייגו, זה אתה? בוא מתוק שלי.‬
‫בוא חתלתול. בוא הנה.‬
‫בוא נראה אותך. בוא הנה. אתה כבד כמו דייגו.‬
‫כן. אני חושבת שזה אתה.‬ ‫-זה באמת הוא?‬
‫כן. כן! זה דייגו.‬
‫איפה היית? לאן הלכת?‬
‫מה קרה?‬
‫חשבתי על דייגו.‬
‫הוא ממש התגעגע אלייך.‬ ‫הוא לא יעזוב אותך שוב.‬
‫אני לא כל כך בטוחה.‬ ‫-למה?‬
‫אני לא חושבת שדייגו יכול לעבור למקום אחר.‬
‫למה הכוונה?‬ ‫-ובכן…‬
‫כי הוא חתול זקן. בגיל הזה,‬ ‫לקחת אותו לסביבה חדשה יהיה אכזרי.‬
‫אל תדאגי, הוא בטח עבר‬ ‫כמה הרפתקאות מטורפות. הוא יהיה בסדר.‬
‫הלו?‬ ‫-הלו? הלו, נסרין?‬
‫לואיס?‬
‫תוצאות הבחינה הרשמיות‬ ‫הגיעו בדואר האלקטרוני היום.‬
‫אבל רציתי ליידע אותך באופן אישי.‬
‫בסדר.‬
‫רציתי להגיד לך שמה שהיה לנו היה נהדר.‬
‫כן, כמובן.‬
‫עברת את המבחן, נסרין.‬
‫בציון גבוה מאוד.‬
‫באמת?‬
‫נסיעה טובה.‬
‫תודה. תודה על הכול, לואיס.‬
‫מה קרה?‬
‫אם אסע…‬
‫את תטפלי בדייגו?‬
‫כמובן, אבל אני עדיין לא בטוחה‬ ‫איך אטפל בעצמי, אז…‬
‫אבל אני בהחלט אמצא לו מקום נהדר.‬
‫אולי תישארי איתו כאן?‬
‫לא תמכרי את הבית?‬
‫אם את תדאגי לדייגו, אני לא אמכור.‬
‫באמת?‬
‫זהרה.‬
‫כן?‬
‫עברתי את הבחינה.‬
‫ברכותיי! אני לא מופתעת.‬
‫ידעתי שתעברי.‬
‫בסדר, חבר'ה. זה השיעור האחרון שלנו.‬
‫אני יודעת שזה לא היה קורס טיפוסי.‬
‫אפילו שמעתי אתכם מדברים ביניכם‬
‫אם זה היה קורס באדריכלות או בספרות.‬
‫אבל הייתי רוצה לחשוב‬ ‫שאתם מבינים מה רציתי לומר.‬
‫בעתיד, כשאתם תעצבו את הפרויקטים שלכם‬ ‫אני מקווה שתזכרו במטלה הזאת,‬
‫במחשבה שאולי יום אחד‬ ‫אתם תופיעו באנציקלופדיה של מישהו.‬
‫למרות שהשנים ואנשים שונים גרמו נזקים לעיר,‬
‫איסטנבול עדיין מקסימה.‬
‫אני מבקשת מכם לזכור‬ ‫את איסטנבול ולתת לה לנשום.‬
‫כי האמת היא שהעיר הזאת נחנקת.‬
‫אבל כדי להיות מסוגלים לעשות את זה,‬ ‫אתם צריכים למצוא מקומות משלכם.‬
‫מה הכי השפיע עליכם?‬
‫איזו אות בחרתם, איזו מילה בחרתם?‬
‫אז קדימה, בואו נשמע מה חלקכם כתב.‬
‫אולי תגלו שיש לכם מקומות משותפים,‬ ‫או שחלקכם גילו מקומות חדשים.‬
‫קדימה, בבקשה.‬
‫האות N, הבית של נסרין.‬
‫במילון הטורקי העכשווי, זו ההגדרה של נסרין.‬
‫"משמעות השם נסרין,‬
‫"אשר הגיע לשפה שלנו מפרסית, הוא ורד בר.‬
‫"השם הזה מופיע כ'נסרין'‬ ‫בטקסטים עות'מאניים.‬
‫"במיוחד בשירת דיוואן,‬
‫"שם הוא מופיע לעיתים קרובות‬ ‫לצד הוורד והצבעוני.‬
‫"נסרין מסמלת כמיהה לאהוב‬ ‫ואת ייסורי האהבה."‬
‫בית. "בית הוא בניין בו גרים אנשים,‬
‫"הוא מוקף בקירות, מחולק לחדרים,‬
‫"מכוסה בגג ולפעמים יש בו גינה,‬
‫"והוא עשוי מעץ, אדמה או בטון."‬
‫הבית של נסרין. דירה בבניין‬ ‫הדירות ריאם בקייפ מודה,‬
‫שנבנה ב-1968, בולט בחזית הגאומטרית שלו,‬ ‫בחלונות רחבים ובעיצוב ערוגות פרחים,‬
‫והוא פרופורציונלי כראוי‬ ‫לרחוב בקנה מידה אנושי.‬
‫כאן התחלתי לכתוב‬ ‫את "האנציקלופדיה של איסטנבול" האישית שלי.‬
‫החתולים של איסטנבול. דייגו.‬
‫החתול החכם.‬ ‫למדתי כל כך הרבה דברים על החיים ממנו.‬
‫הוא יודע מתי ללכת לאיבוד ומתי לחזור,‬
‫ולהתמודד עם ההשלכות של מעשיו.‬
‫הרון, בנו של עובד ציבור, תלמיד אדריכלות.‬
‫הוא מלא חיים ובעל אנרגייה בלתי נגמרת.‬
‫יודעים מתי הרגשתי את זה הכי חזק?‬
‫בים, כשנגעתי לו בצוואר.‬
‫אני לא יכולה להסביר את זה.‬ ‫אתם צריכים לנסות כדי לראות.‬
‫ואז קרה דבר מוזר.‬
‫המכתבים האלקטרוניים שתזמנו לעצמנו נשלחו.‬ ‫אשמור לעצמי את מה שהרון כתב.‬
‫אבל זה מה ששלחתי לו.‬
‫"המכתב לעתיד.‬
‫"אתה מבין שעכשיו אנחנו מטיילים בזמן?‬ ‫כמובן שאתה מבין.‬
‫"הפכת את איסטנבול למסע גלקטי.‬
‫"כשאחזת בידי והעברת אותי‬ ‫דרך שערים באיסתיקלל.‬
‫"אתה כמו הרגע בו כוכב מתפוצץ, הרון.‬
‫"אני צופה בהתלהבות שלך בתדהמה,‬ ‫אבל אני לא מבינה, מה אתה בדיוק?‬
‫"אתה וגה או סיריוס?‬
‫"כל מה שאני יודעת זה שאתה קרן אור בוהקת‬ ‫ואני לא יכולה להסיט את מבטי ממך.‬
‫הפקיד הבירוקרטי. סרדאר.‬
‫נפגשנו ביום שהוא ניצח את הסרטן,‬ ‫אלא שתמיד הטלתי ספק אם זו הייתה האמת.‬
‫כשראיתי אותו לראשונה,‬ ‫נראה היה שתחת המראה הפיזי המקסים שלו,‬
‫היו לו רגשות מודחקים‬ ‫שמוכנים להתפוצץ בכל רגע.‬
‫המילניאלית שבין הדורות. אמל.‬
‫היא אחת מהנשים‬ ‫הכי יוצאות דופן שאי פעם הכרתי.‬
‫אני רואה אותה כאחת שמסתירה‬ ‫את היופי שלה באפלה אינסופית,‬
‫שהלך הרוח המורכב שלה משתקף בגופה.‬
‫המורה בדימוס. גברת נזיף או גברת דודה.‬
‫היא כמו הזיכרונות של טורקיה.‬
‫היא עוטפת אותך בהיכרות רכה ונוסטלגית.‬
‫אבל אי אפשר שלא להרגיש‬ ‫שהיא עוררה סופות עזות בעבר.‬
‫היא חילקה את עצמה לבנות שלה.‬
‫היא נתנה את המוזרויות והסערות שלה לאמל,‬ ‫ושמרה את החופים השקטים לנסרין.‬
‫בכל זאת, גברת נזיף עמוקה יותר משתיהן יחד.‬
‫אני תוהה אם זו אימהות.‬
‫להיות גדול יותר מסך כל מה שנותנים?‬
‫האישה הדתית באוניברסיטה. פטימה.‬
‫הסטודנטים המודאגים לגבי עתידם.‬
‫כן, השלישייה של הקבוצה שלנו.‬
‫אני אוהבת אתכם.‬
‫מנתחת הלב.‬
‫הגיבורה האמיתית שלי… נסרין.‬
‫כשראיתי אותה לראשונה,‬
‫היה קשה לדעת אם עייפותה הברורה‬ ‫נבעה מהניתוחים שביצעה‬
‫או בגלל מחלה כרונית שנחרטה על פניה.‬
‫היא נראתה כמי שחוותה‬ ‫את כל מה שהיא הייתה צריכה לחוות,‬
‫אך עדיין מאמינה בניסים,‬
‫אבל התקווה שלה הייתה קבורה‬ ‫עמוק בפנים ומעורבת בעייפות הזאת.‬
‫ואז נסרין הפכה לנסרין שלי.‬
‫- האנציקלופדיה של איסטנבול -‬
‫הבלונים האלה היו שם‬ ‫ביום שהגעתי. צילמתי אותם.‬
‫שוב תודה על זה…‬
‫זו מתנה מיוחדת.‬
‫בדיוק כמוך.‬
‫אני שמחה שאהבת את זה.‬
‫זה עזר לי להכיר את איסטנבול.‬
‫אני מקווה שזה יזכיר לך‬ ‫את החיים שהיו לך כאן.‬
‫וזו איסטנבול מבעד לעיניי.‬
‫הדפסתי את זה בשבילך.‬
‫אני זוכרת את זה.‬
‫אני שמחה כל כך שנכנסת לחיי.‬
‫כל כך שמחה שהחלטת לבוא לכאן.‬
‫תשמרי על עצמך.‬
‫תעשי את זה.‬
‫את תמיד מוזמנת כשאת בסביבה.‬
‫אימא?‬
‫איחרת.‬
‫נסרין בדיוק עזבה.‬
‫נסרין.‬
‫את דומה לה.‬
‫אני גם דומה לך.‬
‫תרגום כתוביות: רון סגל ארכה‬