FORSVUNDET
ISTANBUL ENCYCLOPEDIA
Interessant. Episk. Så…
Se ham lige engang.
-Pelin. -Nu har jeg dig.
Det skal nok blive sjovt.
-Sandhed eller konsekvens. -Sandhed.
-Hvor mange gange har du haft sex? -Har hun talt?
Hvor vover du? Uforskammet. Hvordan kan du spørge mig om det?
Det er for sjov. Gæt engang.
-Fem. -Treoghalvfjerds.
-Tusind. -Ah!
Jeg er beæret, Dodo, men det er…
Nul.
Sig nu sandheden.
Nul, mand.
Og jeg som har forberedt dig til alle de dates.
Jeg lagde din makeup. Du sagde endda, de gik godt.
-Skete der slet ikke noget? -Der skete ikke noget.
Hvilken slags vennegruppe er vi? Du kan ikke lide metal.
Du har aldrig haft sex.
-Fortsæt nu bare. -Det var min hemmelighed.
Jeg kender Zehra bedre end jer.
Jeg gjorde da indtryk.
-Hvem drejer, mig? -Ja.
Sådan! Okay, sandhed eller konsekvens?
-Sandhed. -Sig nu konsekvens, så vi får lidt action.
-Hvad vil du spørge om? -Hvor går grænsen i et forhold?
-Hvad får dig til at forlade en pige? -Hvis hun lyver.
Hvor klichéagtigt.
Det er sandt. Hvis hun lyver, er det slut. Sådan er det.
Og blondiner er ikke min type. Jeg kan bedre lide brunetter.
Med søde, ovale ansigter.
-Jeg kan lide gazelleøjne. -Han kan lide piger, der hedder Zehra.
Okay, jeg drejer.
-Hvad så? -Ja, hvad så?
Må jeg stille et spørgsmål? Sandhed eller konsekvens?
-Konsekvens. -Kan vi få et bifald?
Endelig.
-Hop i havet. -Hvad?
-Hop i havet. -Det er åndssvagt.
-Du kan godt. -Nej.
-Jo. -Vær nu ikke fjollet.
-Det er en leg. Kom nu. -Nej. Glem det.
Du kan godt.
Nej.
Sagde vi ikke, at vi alle skulle en tur i havet?
Det har jeg ikke sagt.
Hvorfor? Kan du ikke svømme?
Måske ved jeg det ikke. Kan du ikke være ligeglad?
Jo, det kan jeg. Bare sig, du ikke ved det.
-Goddag. -Goddag.
Velkommen til den orale franskprøve.
Tak.
Går det godt?
-Fantastisk. -Alletiders.
Jeg optager dig, så vi kan vurdere det senere.
-Er det okay? -Ja, det er fint.
Godt. Lad os begynde.
Start med at præsentere dig selv. Navn og efternavn.
Nesrin Caner.
-Hvor er du født? -I Amasya.
Hvornår flyttede du til Istanbul?
-For 25 år siden. -Det er lang tid.
Hvad arbejder du som?
Jeg er hjerte-kar-kirurg. Men i øjeblikket er jeg arbejdsløs.
-Må jeg spørge hvorfor? -Jeg vil have en karriere i Frankrig.
Du ved, hvad man siger. Den by, man forlader, vil altid sidde i én.
Det er nemt for en vesterlænding at sige.
Jeg vil bo sammen med dig.
Jeg vil løse dine problemer i fællesskab.
Det er det eneste, jeg tænker på. At være sammen med dig.
Jeg beder dig. Opfyld mit ønske.
Jeg elsker dig, Nesrin. Jeg elsker dig.
Virkelig højt!
Louis.
Kan vi fortsætte?
Du fortæller, du vil bo i Frankrig.
Du virker som en kvinde med god selvtillid.
Hvordan kan du være så sikker på,
at du kan bestå denne prøve?
Det er beundringsværdigt.
DELELEJLIGHED MED KVINDE 15.000 TL - LEJE
Jeg ringer angående ansøgningen til kollegieværelset.
I sagde, I ville vende tilbage.
Så jeg fik det ikke?
Okay.
Ændrer det noget, hvis jeg kommer personligt?
Nå ikke, okay.
Okay. Men så må du have en god dag.
Er der noget i vejen?
Nej.
-Med dig? -Nej.
Godt.
Noget nyt om kollegiet, du nævnte?
Ikke endnu.
Men det skal nok gå.
Og hvis det ikke går? Så må vi finde en løsning.
Jeg ved ikke.
Mit liv har altid været fuld af uvished.
Jeg må nok lære og leve med det i stedet for at bekæmpe det.
Hvad mener du?
Altså.
Der er milliarder af mennesker på Jorden. Alt drejer sig jo ikke kun om mig.
Alle har deres at tumle med. Tingede ordner sig på en eller anden måde.
Når man har besteget et bjerg, dukker det næste op.
Det har du ret i.
Derfor kan man heller aldrig vide, præcis hvem man er, eller se ens livsbane.
Men jeg tror, det er normalt.
-Det er det. -Det er det.
Så der er ikke noget problem. I det mindste lige nu.
-Hvornår får du prøveresultaterne? -De burde være kommet.
Jeg er sikker på, du har bestået.
Det håber jeg.
ET EKSPERIMENTELT SKUESPIL
-Hej. -Hej.
-Er vi okay? -Vi er okay.
-Knæk og bræk. -Tak.
Er du ikke sur over i går?
Nej.
-Hvordan sidder mit hår? Er det pænt? -Ja.
Hvordan skal dit hår sidde?
SKREVET OG INSTRUERET AF CIHAN TAYLAN
-God fornøjelse. -Tak.
-Hvad foregår der? -Det er fint.
Splittelsen har altid været i mig.
Måske er det min kroniske ubeslutsomhed eller den konstante følelse af,
at jeg ikke er i live, medmindre jeg oplever ting.
Men jeg har siddet fast mellem to modpoler.
Var jeg nødt til at vælge?
Det ved jeg ikke.
Jeg beundrer virkelig folk, som kan vælge en livsbane.
Dem, der siger: "Jeg vil det her. Det er mit mål."
Eller dem, der siger: "Aldrig i livet."
Jeg føler…
…at jeg har mistet mælet,
at mit hjerte er tungt, og at mit sind er stivnet.
Litteraturen har endda et navn for denne tilstand.
Jeg har fået diagnosen ambivalens. Oplevelsen af to modstridende følelser.
To modstridende følelser, overbevisninger og ønsker på samme tid
og en følelse af lammelse.
Ambivalens gør én handlingslammet.
Og jeg føler, jeg står på havets bund.
Uden luft.
I undrer jer måske. Jeg har ikke fået besked på at tildække mig.
Så hvorfor gør jeg det? For en guddommelig følelse?
Eller som reaktion på folks blikke mod min mor?
Er det i solidaritet med den kvinde, der har født mig?
Selv hvis jeg kendte svaret…
…retfærdiggør det ikke jeres blikke.
Husk det.
Det var min første dag i Istanbul.
Jeg ville ikke dække mig til den dag.
Det var ikke planlagt.
Af ukendte årsager var der en vilje.
Af og til kan man træffe en beslutning, selvom man er forvirret.
Måske var jeg bange for at blive sat i bås,
at blive dømt, få et prædikat og blive stemplet i folks bevidsthed.
For jeg er faktisk en flyvsk person.
Som en ballon.
En ballon er fuld af luft. Men ingen ser eller lægger mærke til det.
De ser kun dens ydre.
Jeg var bange for, at folk kun ville se mit ydre.
Jeg ville ses uden et filter, ligesom alle andre,
lige så meget som alle andre vil.
Så jeg skabte to rum til mig selv.
Og jeg skammede mig utrolig meget.
For at finde et fællesskab med omverdenen,
fjernede jeg nogle sten med en ængstelig vilje.
Og set i bakspejlet…
…gjorde det mig fortvivlet.
Jeg ved ikke engang, hvad jeg skal gøde længere.
Jeg ved bare,
at jeg er rastløs indeni.
Jeg holder fast i et løfte.
Det er ikke alt guld, der skinner. Og ikke alle rejsende er faret vild.
Ja, det er korrekt.
Sådan fungerer katastrofer. Sker de ikke altid, når alting går godt?
For hvem ved, om folk rent faktisk er på rette vej?
Og hvem ved, om en del af vejen ikke er at fare vild og tvivle.
I morgen når jeg vågner, aner jeg nok ikke, hvad jeg vil.
Tørklæde, kasket, hættetrøje, paryk eller pilskaldet.
Jeg takker bare Allah for, at jeg kunne komme ud af døren.
Hvis katastrofer er bremseklodsen, når det hele går godt,
så findes miraklerne måske på vejen mod at fare vild. Hvem ved?
Jeg ved bare…
…jeg stadig er mig.
Zehra.
Er vi her allesammen?
Ja. Så…
Det var godt. Jeg mener… Det var ikke dårligt.
Selvfølgelig, har jeg individuel kritik. Men jeg har en ting at sige generelt.
På nuværende tidspunkt i stykket
kan vi ikke bare tilføje og slette, som vi ønsker, Zehra.
Men du sagde,
at hvis vi har en oplevelse på scenen, skal vi gå ind i den.
-Så er kontinuiteten ligegyldig. -Ja, til prøverne.
Prøverne er en del af den kreative proces, ikke?
Det her er en generalprøve.
Har vi ikke gentaget det samme i to uger?
Ændrede du noget?
Alle kunne skabe den figur, de ønskede, de første to uger.
Har jeg blandet mig?
Det gik ikke ud over de andre karakterer, kun min monolog…
Nej, jeres monologer påvirker hinanden.
Da vi hørte dig, gik Harun og jeg i panik.
I har en scene sammen fem minutter senere. Skal han ikke ændre sin reaktion?
Du må forstå, at en karakter, der står overfor en med tørklæde,
opfører sig derefter. Relationen er derefter.
"Relationen er derefter?"
Selvfølgelig. Vi deler tingene op i vores hoveder, ikke, Zehra?
Lad mig give et eksempel. Forestil jer, at jeg var en kvindelig instruktør.
Okay? Det kan I godt.
Hvad ser I for jer?
Du er smuk.
Tak, Selin, men det er ikke min pointe. Har jeg tørklæde på?
Nej.
Det er det, jeg taler om. Vi har forskellige rum i vores hoveder.
Dem putter vi karaktererne i. Nu er de ikke kalibreret.
Hende der underviste i Istanbulencyklopædien?
Özlem.
Kan I forestille jer Özlem undervise iført tørklæde?
-Men det kan vi med kvinden i kantinen. -Det er det, jeg mener.
-Du mener, det er en klasseting? -Ikke kun en økonomisk klasseforskel.
Jeg kan forestille mig alle, som jeg vil. Det er absurd, at vi diskuterer det.
Doğukan, hvad mener du? Vi sidder ikke og taler dårligt om folk.
Det handler om at være konsekvent.
Som kunstnere jagter vi virkeligheden.
Som sagt handler det om kategorisering.
Jeg siger ikke, at Zehra gjorde noget forkert.
Men det var ikke den Zehra-karakter, vi har øvet med.
Måske vil det fungere,
men hun er en anden i de næste scener, og Haruns karakter vil reagere anderledes.
Hvis Zehras karakter var hovedrolle i en serie,
ville instruktøren så gå med tørklæde?
Hvad med den kvindelig chef, der bestemte om den skulle sendes?
Er det, fordi folk har fordomme?
Hvad med tørklædebærernes fordomme?
De nægter den slags arbejde, og her ser vi resultatet.
Det er nemt at stemple folk som fordomsfulde uden at grave dybere.
Hvis de ikke var sådan, ville andre ikke have fordomme om dem.
Det er klart.
Der er mange med tørklæde på skolen. Folk bør gøre, som de vil.
Selv hvis de får muligheder, vil deres religion så tillade det?
Nej, lad os droppe det. Vi er kommet på afveje.
Vi skal koncentrere os om at være konsekvente i stykket.
Jeg mener…
Vi bør spille, som vi har øvet. Vi har ikke øvet det her.
Nå. Det er sent. Vi bestemmer, hvordan Zehras karakter bliver.
Tag et stykke flamingo. Og lad og gøre rent.
Du er virkelig en sær person.
Nej, lad være!
Hop!
Bum, bum! Så skal sangen afsluttes. Bum!
Stop, læg den fra dig! Nej!
Ta-da!
Jeg gik i panik.
Stop.
Pas på.
-Forsigtig, de er skrøbelige. -Giv mig den. Okay.
Emel.
Her er nogle papirer. Tjek, om de er vigtige.
-Hvad sker der med møblerne, Emel? -Alt er blevet hentet.
-Hvad vil du gøre? Hvor vil du bo? -Jeg kan tage vare på mig selv.
Mor? Hvad med mor? Hvad med vores familie?
Alle må tage sig af sig selv. Jeg har ikke mere at tilbyde.
Emel.
Emel, hør lige på mig. Hør her.
Stop. Sæt den ned.
-Nesrin. -Sæt den ned.
Hvad vil du? Hvad vil du bede mig om?
Jeg forstår dig godt.
Gør, som du har lyst til. Lige hvad du har lyst til.
Jeg tager mig af det.
Hvad vil du gøre?
Det ved jeg ikke.
Jeg skal nok tage mig af mor.
Dropper du Frankrig?
Hvis det er nødvendigt.
Jeg vil ikke bebyrde dig. Bare rolig.
Kom her.
Emel, jeg elsker dig så højt.
Sevinç.
-Sevinç. -Det er ikke Sevinç. Det er Emel.
-Emel? -Emel. Ja, din datter Emel.
-Lad os pakke og komme af sted -Okay.
-Til Sevinç. -Okay.
-Vi skal hen til Sevinç. Kom. -Okay, mor, okay.
Diego.
-Diego! -Zehra?
-Jeg har fundet Diego! -Diego?
-Stop ham! -Det er ham. Se.
-Det ligner ham nok bare. -Det er ham.
Lad mig se.
Diego. Lille ven.
Diego!
-Misser. -Kom.
Diego, er det dig? Min skat.
Kom. Her, misser. Kom.
Lad mig se engang. Du er i hvert fald lige så tung som Diego.
-Ja. Jeg tror, du er ham. -Virkelig?
Ja. Diego.
Hvor har du dog været?
Hvad er der?
Jeg har tænkt på Diego.
Han har virkelig savnet dig. I bliver aldrig adskilt igen.
-Så nemt er det ikke. -Hvorfor?
Diego kan ikke rejse længere.
Hvorfor ikke?
Fordi han er en gammel kat. Det ville være hjerteløst at flytte ham.
Han har været gennem mange vilde eventyr. Det skal nok gå.
-Hallo? -Hallo, Nesrin?
Louis?
De officielle prøveresultater kom på mail i dag.
-Jeg ville overbringe dem personligt. -Okay.
Jeg ville sige til dig, at vores tid sammen var fantastisk.
Ja, selvfølgelig var den det.
Du bestod eksamen med bravur.
Virkelig?
Hav en god tur.
Tak. Tak for alt, Louis.
Hvad er der sket?
Hvis jeg rejser, vil du så tage dig af Diego?
Selvfølgelig, selvom jeg ikke ved, hvordan jeg skal klare mig selv.
Men jeg finder et sted til ham.
Du kan blive her sammen med ham.
Ville du ikke sælge?
Ikke hvis du tager dig af Diego.
Virkelig?
Zehra.
Ja?
Jeg bestod prøven.
Tillykke! Jeg er ikke overrasket. Jeg vidste det.
Godt. Det her er vores sidste time.
Jeg ved, faget har været atypisk.
Jeg hørte jer diskutere indbyrdes, om det var arkitektur eller litteratur.
Men jeg tror, I har forstået min hensigt.
Måske når I tegner jeres projekter i fremtiden,
vil I huske denne opgave og handle fornuftigt,
velvidende, at I kunne ende i nogens encyklopædi.
Selvom tiden og folk har sat sine spor på byen,
er Istanbul stadig en dejlig by.
Men jeg vil bede jer mindes Istanbul og lade den ånde.
For sandheden er, at byen er kvælende.
Og for at kunne ånde, skal man have sine egne steder.
Hvad har påvirket jer mest?
Hvad har I skrevet?
Ja, lad os dele det med hinanden.
Måske har I steder til fælles. Eller I vil få øjnene op for nye steder.
Værsgo.
Bogstavet N. Nesrins bolig.
I ordbogen er dette definitionen på Nesrin:
"Navnet Nesrin, som kommer fra persisk, betyder vild rose.
Navnet 'Nasrin' optræder i osmanniske tekster.
Især i Divan-poesi, hvor det ofte nævnes sammen med rose og tulipan.
Nesrin symboliserer længslen efter den elskede og kærlighedens smerte."
Bolig: "En bolig er en sted, hvor folk bor,
omgivet af mure, inddelt i rum.
Den har et tag og nogle gange en have og er lavet af træ, jord eller beton."
Nesrins bolig: Rüyam-bygningen i Moda Cape er bygget i 1968
og kendt for sin geometriske facade, brede vinduer og altankasser.
Den passer proportionelt til gaden i menneskelig målestok.
Her begyndte jeg at skrive min Istanbulencyklopædi.
Istanbuls katte: Diego.
Den kloge kat. Jeg har lært så mange ting om livet fra ham.
Han ved, hvornår han skal fare vild, og hvornår han skal vende tilbage.
Sønnen af den sekulære embedsmand: Harun.
Han er fuld af liv og har uanede mængder energi.
Ved I, hvornår jeg mærkede det tydeligst?
Da jeg rørte hans hals i havet.
Jeg kan ikke forklare det. I må selv prøve det.
Så skete der det mærkeligste.
Vores planlagte e-mails blev leveret. Jeg siger ikke, hvad Harun skrev.
Men jeg sendte ham følgende:
"Brevet til fremtiden.
Er du klar over, at vi rejser i tiden nu? Selvfølgelig er du det.
Du forvandlede Istanbul til en galaktisk rejse,
da du holdt min hånd gennem mylderet i Istiklal.
Du er som en stjerneeksplosion, Harun.
Jeg ser til med forbavselse, men forstår ikke helt, hvad du er.
Er du Vega eller Sirius?
Jeg ved bare, at du stråler, og jeg kan ikke få øjnene fra dig."
Den mandlige bureaukrat: Serdar.
Vi mødtes den dag, han vandt over kræften, hvilket jeg tvivlede på.
Jeg så ham med hans charmerende ydre,
men med undertrykte følelser, der kunne bryde ud når som helst.
Kvinden fra ydreårgangen af millennials: Emel.
Hun har den mest usædvanlige karakterer.
Hun skjuler sin skønhed i et endeløst mørke,
med et komplekst sind, der afspejles i hendes krop.
Den pensionerede lærer: Nazife.
Hun er som vintagepudder.
Hun dækker én i en blød og nostalgisk velkendthed.
Men det er tydeligt, at hun engang havde er stærk karakter.
Hun delte sig selv i sine døtre.
Hun gav Emel sine særheder og storme, og Nesrin fik de stille kyster.
Men Nazife har mere dybde end de to tilsammen.
Gad vide om det er moderskab. At være mere end summen af det man giver.
Den troende kvinde på universitetet: Fatıma.
Eleverne bekymrer sig over deres fremtid. Ja, trioen i vores gruppe.
Jeg elsker jer.
Hjertekirurgen.
Min sande heltinde er…
…Nesrin. Da jeg mødte hende, var det ikke til at sige,
om den synlige træthed skyldtes operationerne
eller en kronisk lidelse.
Det var, som om hun havde oplevet alt, hvad hun ville,
og hendes håb og troen på mirakler var begravet dybt indeni,
blandet med denne træthed.
Så blev Nesrin til min Nesrin.
ISTANBULENCYCKLOPÆDIEN
Ballonen var der den dag, jeg ankom. Jeg filmede den.
Endnu engang tak for den her helt særlige gave.
Den er ligesom dig.
Det er mig, der takker.
Den hjalp mig med at lære Istanbul at kende.
Jeg håber, du ikke glemmer byen.
Det her er Istanbul gennem mine øjne.
Jeg har lavet det til dig.
Det husker jeg godt.
Jeg er glad for, du kom.
Glad for at have dig i mit liv.
Pas godt på dig selv.
Du er altid velkommen.
Mor?
Du kommer for sent.
Nesrin er rejst.
Nesrin.
Du ligner hende.
Jeg ligner også dig.
Tekster af: Dorthe Pedersen