ZTRATIL SE KOCOUREK DIEGO
ENCYKLOPEDIE ISTANBULU
Fakt je to hodně zajímavý.
Koukejte na něj.
- Pelin. - Mám tě.
Pojď do mě a nešetři mě.
Pravdu, nebo úkol?
Pravdu.
Kolikrát jsi měla sex?
To bys nespočítal.
No dovol.
Jak se opovažuješ ptát na takový věci?
Dělám si srandu. Zkuste hádat.
- Pětkrát. - Třiasedmdesátkrát.
- Tisíckrát. - No teda!
Ty mi lichotíš, Dodo. Díky.
Ale…
Ani jednou.
Vtipný. A teď pravdu.
Fakt ani jednou.
Chceš mi tvrdit, že jsem tě vždycky líčila zbytečně?
Pokaždý ses chlubila, jak jsi měla úžasný rande.
Vážně nikdy nic nebylo?
Ne, nikdy jsem s nikým nic neměla.
O čem se to vůbec bavíme?
Kdo z vás má rád metal?
- Já ne. - Koho zajímá sex?
- Kašlete na to. Hrajeme dál. - Bylo to moje tajemství.
- Zehra je blíž než vy. - No tak.
Řekla jsem, co jsi chtěl.
- Kdo točí? Já? - Jo.
Tak jo! Pravdu, nebo úkol?
- Pravdu. - Sakra! Nebylo pravdy už dost?
- Dej úkol, ať je nějaká sranda. - Ptej se.
Kvůli čemu by ses určitě rozešel s holkou?
- Kdyby mi lhala. - To je nuda, kámo.
Je to tak. Nesnáším, kdy mi někdo lže.
Taky bych nikdy nechodil s blondýnou. Mám radši brunetky.
S hezkými, kulatými tvářemi.
A milýma očima.
- Fakt. - Co se jmenují Zehra.
Teď já.
Máš se?
- Jo. A ty? - Já taky.
- Můžu otázku? - Jasně.
Díky moc. Pravdu, nebo úkol?
- Úkol. - Potlesk, prosím.
Konečně.
- Skoč do moře. - Co?
- Skoč do vody. - Zbláznil ses?
- To dáš. - Ne.
- Jdi do toho. - Přeskočilo vám?
- Je to hra, holka. - V žádným případě.
To zvládneš.
Já nechci.
Neříkali jsme, že se dnes vykoupeme všichni?
Nic takovýho jsem neslyšela.
Fakt?
Nebo možná neumíš plavat.
Možná jo, možná ne.
A co má být?
Nic. V pohodě.
Klidně to můžeš přiznat.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Vítám vás u ústní zkoušky z francouzštiny.
Díky.
Jak se cítíte?
- Skvěle. - To je dobře.
Celou zkoušku budu nahrávat na záznamník,
abychom ji mohli později vyhodnotit.
Souhlasíte?
- Ano, souhlasím. - Výborně.
Tak se do toho pustíme.
Začněte tím, že se představíte. Vaše jméno a příjmení?
Nesrin Canerová.
Kde jste se narodila?
V Amasyi.
Kdy jste se přestěhovala do Istanbulu?
Před 25 lety.
To je dávno.
Čím se živíte?
Jsem kardiovaskulární chiruržka a momentálně jsem nezaměstnaná.
Můžu se zeptat proč?
Dala jsem výpověď kvůli práci ve Francii.
Víte, co se říká.
Každé město, které opustíte, vás bude pronásledovat.
Myslím, že tohle by člověk z vyspělého státu říkat neměl.
Chci být s tebou.
Chci ti pomáhat s tvými problémy. Chci s tebou žít.
Nedokážu na tebe přestat myslet.
Chci být s tebou.
Dovol mi to, prosím.
Prosím.
Miluju tě, Nesrin.
Miluju tě.
Strašně moc.
Louisi.
Můžeme prosím pokračovat?
Řekla jste, že byste chtěla žít ve Francii.
Působíte na mě jako velmi sebevědomá žena.
Jak si můžete být tak jistá,
že tuhle zkoušku složíte?
Je to až podivuhodné.
HLEDÁM SPOLUBYDLÍCÍ NÁJEM 15 000 LIR
Dobrý den, volám kvůli žádosti o místo na koleji.
Slíbili jste mi, že mi dáte vědět.
Takže ho nedostanu?
Rozumím.
Nepomohlo by, kdybych přišla osobně?
Jasně, chápu.
Tak vám děkuju. Na shledanou.
Nejsi smutná?
Ne.
- A ty? - Já taky ne.
Tak fajn.
Dostaneš to místo na koleji?
Zatím to není jistý.
Ale určitě to vyjde. Věřím tomu.
Co když ne?
Musely bychom něco vymyslet.
Nevím.
Jsem zvyklá žít ze dne na den.
Učím se s nejistotou žít, nebojuju s ní.
Jak to myslíš?
Však víš.
Na světě žijou miliardy lidí.
A já rozhodně nehraju hlavní roli.
Každý z nás něco řeší.
Vždycky to nějak dopadne.
Člověk zdolá jeden kopec a objeví se další.
Asi tak.
Proto nemůžu nikdy přesně vědět, kdo vlastně jsem a kam jdu.
Myslím, že je to normální.
- Asi jo. - Asi jo.
Takže nic neřeším.
Teda aspoň prozatím.
Kdy se dozvíš výsledky zkoušky?
Měli by je každou chvíli poslat.
Určitě jsi prošla.
Snad jo.
AMAZONKY EXPERIMENTÁLNÍ HRA
- Ahoj. - Ahoj.
- Všechno v pohodě? - Jo.
- Hodně štěstí. - Dík.
Jsi ještě naštvaná?
Už ne.
Co říkáš na můj účes?
Moc hezký.
A co ty? Co si uděláš s vlasy?
SCÉNÁŘ A REŽIE CIHAN TAYLAN AMAZONKY
- Užijte si to. - Díky.
- Co to s ní je? - Nevím.
Můj život je plný rozporů.
Nevím, jestli je to mojí váhavostí,
nebo tím, že vyhledávám hraniční situace, protože mám jinak pocit, že nežiju.
Neustále se potácím mezi dvěma opačnými póly.
Vážně si musím jeden z nich vybrat?
Nevím.
Smekám před lidmi, kteří si dovedou vybrat vlastní cestu.
Kteří vědí, co chtějí, a znají svůj cíl.
Nebo naopak vědí, co rozhodně nechtějí.
Mám pocit…
že mám svázaný jazyk,
těžké srdce
a otupělou mysl.
Pro tenhle stav dokonce existuje odborný termín.
Moje diagnóza se jmenuje rozpolcenost.
Projevuje se protichůdnými pocity,
rozpornými emocemi, vírou a touhami,
které se vás zmocňují v jeden okamžik, čímž vás paralyzují.
A vy nejste schopní vůbec nic udělat.
Připadáte si,
jako byste leželi na dně oceánu.
Chybí vám kyslík.
Teď si nejspíš říkáte, jestli je ten šátek součástí mojí role.
Proč jsem se zahalila?
Pro ten posvátný pocit?
Nebo kvůli své matce a nechtěným pohledům druhých?
Ze solidarity se ženou, která mě přivedla na svět?
Nevím, a i kdybych to věděla…
stejně byste na mě zírali.
Věřte, že ano.
Když jsem přijela do Istanbulu…
nechtěla jsem se zahalovat.
Nijak jsem nad tím nepřemýšlela.
Prostě jsem si ten šátek sundala.
Občas se člověk rozhoduje spontánně, bez konkrétních důvodů.
Možná jsem se bála, že mě budou lidi škatulkovat.
Že mě budou soudit, ukazovat si na mě, že si mě kvůli tomu zapamatují.
Já totiž do žádné škatulky nepatřím.
Jsem jako balón.
Uvnitř balónu je vzduch.
Lidé ho ale nevidí. Nevěnují mu pozornost.
Vidí jen vnější plášť.
Bála jsem se těch cizích pohledů.
Chtěla jsem, aby mě lidi vnímali takovou, jaká jsem doopravdy.
A tak jsem si vytvořila dva vesmíry.
A styděla jsem se. Moc jsem se styděla.
Chtěla jsem najít společnou řeč s okolním světem.
Musela jsem se zbavit strachu, který mě tížil.
Když nad tím dnes přemýšlím, tak mi dochází,
jak moc mě to ničilo.
Už ani nevím, v jaké půdě chci vyrůstat.
Vím jenom jedno.
Chci se toulat.
Držet slovo.
Není všechno zlato, co se třpytí.
A ne každý cestovatel zabloudí.
Je to tak.
Takhle přicházejí pohromy.
Ve chvílích, kdy je vůbec nečekáte.
Určitě jsou ti, kteří znají svůj cíl, na správné cestě?
Není náhodou normální občas zabloudit a nevědět kudy kam?
Ani já nebudu vědět, co chci, až se zítra ráno probudím.
Šátek, čepici, mikinu, paruku nebo nic?
Vím jenom jedno.
Děkuju bohu, že jsem mohla odejít z domu.
Jestli jsou pohromy zastávkami na hladké cestě k cíli,
pak nás možná tam, kde bloudíme, čekají zázraky.
Kdo ví?
Jedno je ale jisté.
Pořád jsem to já.
Zehra.
Jsou tady všichni?
Jo. Takže…
Bylo to dobré.
Teda ušlo to.
Samozřejmě mám ke každému z vás podrobné poznámky.
Když budu mluvit obecně, tak v této fázi už bohužel není možné,
abychom si něco svévolně přidávali nebo ubírali, Zehro.
Předtím jste přece říkal,
že můžeme své prožitky na jevišti zakomponovat do hry.
- Že návaznost není důležitá. - To platilo u zkoušek.
Ne na představení.
Generální zkoušky jsou součástí tvůrčího procesu…
Ano, jenže už je tam i publikum.
Neopakujeme už dva týdny stejný scénář?
Udělal jsi něco jinak?
Na utváření svých postav jste měli prostor v prvních dvou týdnech.
Nezasahoval jsem do toho.
Můj monolog přece žádnou jinou postavu neovlivňuje.
To není pravda. Všechny monology jsou provázané.
Mě i Haruna ty tvoje nečekané změny pořádně vyděsily.
Vystupujete spolu v následující scéně.
Bude muset některé věci upravit.
Například to, jak se k tobě bude chovat, když máš teď na hlavě šátek.
Musí zvolit způsoby, jaké se od něj očekávají.
Co tím myslíte?
Všichni máme v hlavě nějaké škatulky, Zehro.
Pokusím se to vysvětlit.
Představte si, že jsem žena. Že vás režíruje žena.
To myslím zvládnete.
Povězte mi, co vidíte.
Jste krásná.
Díky, Selin, ale o to teď nejde.
Mám na hlavě šátek?
Ne.
A přesně o tom mluvím. O těch škatulkách, co máme v hlavě.
Řadíme si do nich postavy.
A tys do toho vnesla chaos.
Jak se jmenuje ten váš seminář o Istanbulské encyklopedii?
Ten, co máte s Özlemovou.
Dovedete si představit, že by chodila do hodin zahalená v šátku?
Ne, ale někde v bufetu nás to nepřekvapí.
Přesně.
Je to otázka peněz?
Podle mě to není výhradně o třídních rozdílech.
Já si v šátku dokážu představit kohokoli.
Přijde mi absurdní se o tom bavit.
Uklidni se. My přece nechceme nikoho osočovat.
Nechceme nic zakazovat. Musíme ale udržet návaznost.
A správně zachytit skutečnost.
Jak jsem říkal, je to o určitém škatulkování lidí.
Neříkám, že Zehra udělala chybu. Vadí mi, že s tím přišla až teď.
Její postava se kompletně změnila.
Netvrdím, že není uvěřitelná.
Asi to bude fungovat, musí být ale stejná i v ostatních scénách.
Jinak na ni Harun nenaváže.
Kdyby Zehra hrála hlavní roli v seriálu, byla by jeho autorka v šátku?
A co taková výkonná producentka,
která rozhoduje, jestli to půjde do vysílání?
Nemají lidi jen předsudky?
A co předsudky těch zahalených žen?
Z nějakýho důvodu tu práci odmítají a tohle je výsledek.
Je snadný říct, že má někdo předsudky, a dál se o to nezajímat.
Kdyby do toho ty ženy šly,
nevyvolávaly by pak v ostatních předsudky.
To je přece jasný.
Kampus je plný holek, co se zahalují.
Ať si dělají, co chtějí.
Nemůžou se odhalit, protože jim to nedovoluje jejich víra.
To stačí. Nechme toho.
Už se dostáváme někam jinam.
Nepleťte sem náboženství. Bavíme se o návaznosti.
O tom, že se musíme držet původního scénáře.
Teď už ho nemůžeme měnit.
No nic. Je pozdě, všichni jsme unavení.
Tu Zehřinu postavu ještě promyslíme.
Odneste ten polystyren dozadu a vytřete podlahu, ať je tu pořádek.
Ty jsi vážně
zvláštní.
Jsem ráda, že jsem tu prožila 25 let.
Nedělej to!
A hop!
Duše má hoří, duše má nevědomá.
Duše má, duše nemyslitelná.
Duše má je láska, ta se nemění.
Duše má…
Bum, bum! Posledních pár úderů a jedeme do finále!
Přestaň! Polož to!
Lekla jsem se.
Už nemůžu.
Opatrně.
- Ať něco nerozbiješ. - Podávej mi to.
KŘEHKÉ
Emel.
Tamhle máš nějaké papíry. Projdi si je.
Co uděláš s nábytkem?
Dám ho pryč. Nic tu nezůstane.
Co budeš dělat? Kam půjdeš?
Neboj, zvládnu se o sebe postarat.
A co máma? Co naše rodina?
Jsme každá sama za sebe.
Na mě se rozhodně nespoléhejte.
Emel.
Emel, poslouchej mě.
Můžeš mě prosím poslouchat?
Polož to na chvíli. Nech to být.
- Co to děláš? - Polož to.
Co mi chceš říct? Co po mně chceš?
Chápu tě.
Dělej si, co chceš.
Myslím to vážně.
O mámu se postarám.
Jak?
To zatím nevím.
Ale nějak to vymyslím.
Zůstaneš v Turecku?
Když bude třeba, tak jo.
Neboj se, nebudu tě tím zatěžovat.
Pojď sem.
Mám tě moc ráda, Emel.
Sevinç.
- Sevinç. - To není Sevinç, mami. To je Emel.
- Emel? - Jo, tvoje dcera Emel.
- Sbalíme se a pojdeme. - Dobře, mami.
- K Sevinç. - Jo.
- Jedeme k Sevinç. - Jasně.
- Hned teď. - Ano, maminko.
Diego.
- Diego! - Zehro?
Našla jsem Diega!
- Diega? - Jo.
- Nevěřím. - Je to on. Podívej.
- Není mu jenom podobný? - Ne.
Ukaž.
Diego?
Kocourku.
- Diego. Či čí. - Pojď sem.
Jsi to ty, můj krasavče?
Pojď ke mně, ty jeden darebo.
Tak se ukaž, chlape.
No, podle váhy by to mohl být on.
Myslím, že je to on.
Viď?
Ano. Diego můj.
Kde ses toulal, ty mizero? Kam jsi zmizel?
Copak?
Přemýšlím, co bude s Diegem.
Určitě jsi mu chyběla.
Už tě nikdy neopustí.
Je to složitější.
Jak to?
Musím ho tady nechat.
Proč?
Protože už je starý.
Nemusel by ten přesun zvládnout.
V posledních dnech toho zvládl určitě hodně.
Bude v pohodě.
- Haló? - Haló? Ahoj, Nesrin.
Louisi.
Mám před sebou tvoje výsledky.
Posílám ti je mejlem.
Ale chci ti je říct i osobně.
Dobrá.
Taky jsem ti chtěl říct, že to s tebou bylo moc krásné.
Ano, i pro mě to bylo krásné.
Tu zkoušku jsi udělala. Skoro na plný počet bodů.
Vážně?
Šťastnou cestu.
Díky. Děkuju ti za všechno, Louisi.
Co se děje?
Když odjedu,
postaráš se o Diega?
Jasně. Pokud se teda zvládnu postarat sama o sebe.
Nějaké místo se pro něj určitě najde.
Co kdybys s ním zůstala tady?
Ty to nebudeš prodávat?
Když mi pohlídáš Diega, tak ne.
Myslíš to vážně?
Zehro.
Fakt?
Udělala jsem tu zkoušku.
Moc ti gratuluju.
Já věděla, že to zvládneš.
Věděla jsem to.
Milí studenti, tohle je naše poslední hodina.
Náš seminář byl tak trochu netypický.
Zaslechla jsem, jak jste se bavili o tom,
zda byla předmětem architektura, nebo literatura.
Pevně doufám, že jste pochopili, o co mi šlo.
Až budete navrhovat vlastní projekty,
vzpomeňte si na mě a myslete na to,
že se i vy můžete ocitnout v nějaké encyklopedii.
Na našem městě se podepisuje zub času i neuvážené lidské zásahy.
Přesto je Istanbul stále krásný.
Nezapomínejte na něj a dovolte mu svobodně dýchat.
Tohle město se totiž dusí.
Aby mohlo dýchat, musí v něm mít každý z nás své místo.
Jaké je to vaše?
Jaké je vaše oblíbené písmeno a slovo?
Podělte se s námi o své příběhy.
Možná máte některá místa společná.
Nebo objevíte něco nového.
Tak prosím.
Písmeno N. Nesrinin dům.
Ve slovníku se o jméně Nesrin píše následující:
„Význam jména Nesrin,
které pochází z perštiny, je divoká růže.
Ve starých osmanských textech se objevuje varianta Nasrin.
V básnických sbírkách stojí často hned vedle růží a tulipánů.
Nesrin symbolizuje touhu po lásce i s ní spojenou bolest.
Dům. Dům je budova obývaná lidmi.
Má několik zdí, které oddělují jednotlivé místnosti.
Má vlastní střechu a někdy i zahradu.
Může být ze dřeva, hlíny nebo betonu.
Nesrinin dům.
Rüyamův bytový dům v Moda Cape.
Byl postaven v roce 1968, má výraznou geometrickou fasádu
a široká okna doplněná květináči.
Z pohledu z ulice jsou jeho proporce v souladu s lidským měřítkem.
Tady jsem začala psát vlastní Istanbulskou encyklopedii.
Istanbulské kočky.
Diego.
Moc chytrý kocourek.
Pomohl mi pochopit spoustu věcí.
Ví, kdy se má zatoulat a kdy se zase vrátit.
Je ochotný nést následky.
Syn vědkyně a sekulárního úředníka.
Harun.
Je plný života a neutuchající energie.
Víte, kdy jsem to pocítila nejvíc?
Když jsem mu dala v moři dlaň na krk.
Neumím to vysvětlit. Musíte to zkusit.
Pak se stalo něco zvláštního.
Přišly nám naše naplánované e-maily. Neprozradím vám, co mi napsal.
Povím vám, co jsem napsala já.
„Dopis z budoucnosti.
Uvědomuješ si, že právě teď cestujeme časem?
Nejspíš jo.
Proměnil jsi procházky po Istanbulu na průlet galaxií,
když jsi mě držel za ruku a provázel mě branami Istiklalu.
Každý okamžik s tebou je jako exploze hvězdy.
S úžasem sleduju tvoje nadšení a přemýšlím, co jsi vlastně zač.
Jsi Vega, nebo Sírius?
Vím jen, že jsi jako silný paprsek světla, a já nedokážu uhnout pohledem.
Pan byrokrat.
Serdar.
Potkali jsme se v den, kdy porazil rakovinu,
o čemž ale dodnes pochybuju.
Když jsem ho viděla poprvé, zahlédla jsem v jeho pohledné tváři
potlačované emoce, které můžou každou chvíli bouchnout.
Holka z generace Y.
Emel.
Nejzvláštnější bytost, jakou jsem kdy potkala.
Žena, která ukrývá svoji krásu v nekonečné temnotě.
Hlava plná složitých úvah, které se odrážejí na jejím těle.
Učitelka v důchodu.
Paní Nazife neboli teta.
Je jako pudr.
Zasype vás jemnou přátelskou nostalgií.
Věřím, že kdysi bývala plná sil.
Její dvě dcery jsou po ní.
Emel zdědila vznětlivost a náladovost,
Nesrin zase klid a sílu.
Nazife má v sobě ale mnohem víc.
Možná to bude tím, že je matka.
Je v ní víc, než jen to, co předala dětem.
Pobožná dívka z univerzity.
Fatıma.
Studenti, co se bojí vlastní budoucnosti.
Ano, naše slavné trio.
Mám vás ráda.
Paní doktorka.
Moje skutečná hrdinka.
Moje Nesrin.
Když jsem ji poprvé spatřila,
nevěděla jsem, jestli je tak vyčerpaná z práce,
nebo je to chronická únava, která se jí vryla do tváře.
Vypadala, jako by měla celý život za sebou.
Stále ještě věřila v zázraky,
ale někde hluboko uvnitř se její víra rozpouštěla v únavě.
Pak se z ní ale stala moje Nesrin.
ENCYKLOPEDIE ISTANBULU
Ty balónky tam byly, když jsem přijela. Natočila jsem si je.
Ještě jednou děkuju za tak speciální dárek.
Je jako ty.
Já děkuju.
Pomohla mi poznat Istanbul.
A tobě snad pomůže nezapomenout.
Tohle je zas můj pohled na Istanbul.
Nechala jsem je vyvolat.
To si pamatuju.
Jsem ráda, žes přijela.
Moc ráda jsem tě poznala.
Opatruj se.
Někdy se zastav.
Mami.
Jdeš pozdě.
Nesrin právě odletěla.
Nesrin.
Vypadáš jako ona.
A taky trochu jako ty.
Překlad titulků: Irena Křiváková