Чорт.
Бляха.
- Точно мертвий? - Пульсу нема.
Перевір ще раз.
Немає.
- Він дихає? - Не дихає.
- Ти не перевірив. - Нема потреби!
Мертвяки не дихають!
- Я дзвоню 911. - Що? Ні. Чекай.
Послухай. Нам треба... Треба звірити версії подій.
Немає ніяких версій. Треба дзвонити 911.
Барні правий. Усе це має поганий вигляд.
Що довше зволікаємо, то гірший вигляд.
- Це самозахист, він дістав зброю. - Троє проти одного.
- Він розмахував пістолетом! - Так, я в курсі.
- Я... Заспокойтеся. - Що значить «заспокойтеся»?
Треба дзвонити 911, негайно.
Туди чи адвокату?
- Кет Резнік. - Не...
- Так! - Ні. Ні. Невдала думка.
- Вона тебе відмазала. - Бо я не вбивав.
А ми не вбивали його.
- Це як подивитися. - Пішло воно. Я дзвоню 911.
- Ні. Ні. - Що ти робиш?!
Не хочу, щоб мене знов заарештували!
Я ледь не сів у тюрму надовго,
а Пол же навіть без мене вмер!
А цього разу – вибач за погану новину – ми всі були в цій кімнаті!
- Це нещасний випадок. - Зі зброєю, Нік!
Вибач. Але я не сяду за нову смерть, яку не я спричинив!
Ти говориш якось... Він схибнувся.
Він... Ти ж бачиш? Схибнувся.
Він не схибнувся.
Що?
Куп керував його грішми. Еш інвестував у твій спортзал.
Ми всі... Ми всі мали з ним оборудки.
- То й що? - Це тобі не в кошик закинути.
- А ти знаменитість. - Ще раз: то й що?
Зі шкури вилізуть, щоб до тебе не було особливого ставлення.
До мене? А я при чому? Це ти його вдарив по голові.
- Ти його підпалив! - Я його підпалив!
Тихо! Я просто кажу, як сприймуть. От і все.
Знаєте що? До сраки це все.
Я пішов.
Б****!
Треба приймати рішення.
А коли приймемо, треба його дотримуватися. Куп правий.
Якщо нам дістанеться агресивний амбітний прокурор,
йому буде пофіг на правду – він буде рватися до перемоги.
Нік, твоя присутність міняє сюжет: з місцевого на національний.
ЗМІ проковтнуть без питань.
Твоя телекарʼєра закінчиться. Мені кінець, а Куп...
Добре, ми зрозуміли.
Нам усім є що втрачати.
Ми всі в одному човні.
Ви мої найкращі друзі.
Я пристану на будь-яке ваше рішення.
Але хоч би що ми тут зробили...
мусимо робити разом.
Добре.
Хто знає, куди можна скинути тіло?
От чорт.
Куп, що не так?
Я згадав про його дочку.
Чорт забирай. Геть з голови вилетіло.
Вона сьогодні у Мел. Не хотіла бути вдома під час його побачення з Сем.
Вона прокинеться сиротою.
Якщо це допоможе:
навряд чи вони були близькі.
Хріново прозвучало. Даруйте.
А це щось міняє?
Може, так його й покинемо?
Пʼяний був, під кайфом, упав.
Не знаю. Ми всі з ним билися.
У нього під нігтями знайдуть нашу ДНК.
Покладемо його у ванну.
Думаю, не вдасться обставити це
як щось, окрім убивства.
Я не покину його тіло тут, щоб уранці знайшла дочка.
Добре. Добре.
Вивеземо його в Льюїсборо
і до сходу сонця викинемо в річку.
Чорт.
Це теж хріново прозвучало. Добре.
Беремо його.
Будеш якось допомагати?
Візьмеш за кінцівку?
Мені зробили вазектомію. Ще тиждень не піднімати важкого.
Серйозно?
Ну вибачте. Я не знав, що сьогодні ми будемо переносити труп.
З тобою все ясно.
Вау. На три.
Так.
- Господи. - Готовий? Раз, два, три.
Нормально.
Барні, піджени машину ззаду.
Ні, ні. Ти знаєш, що у шкіру все всотується?
Ти зараз серйозно?
Це доказ. Його кров мені в машині не потрібна.
А моя машина мала. Нам що, Uber викликати?
- Не продумали. - Та ти що?
Добре. Візьмемо Ешів «ескалейд».
ДРУЗІ ТА СУСІДИ
- Сем, зажди. - Не чіпай мене, Куп.
Послухай. Дай поясню. Це не те, на що схоже.
Це ні на що не схоже. Бо я не бачила. Бо мене тут не було.
Перестань. Стій, стій.
- Ні. Ти знущаєшся? - Будь ласка.
Я розумію, це занадто.
Еш мертвий?
Так.
Боже мій.
- Ви його вбили? - Ні, ми його не вбивали.
Ні, ми не... Ненавмисно.
Ну, тоді все нормально.
Так. Стій. Чекай.
- Геть з дороги. - Секунду послухай.
Я мушу розказати, що сталося.
Ні! Не розказуй, що сталося,
бо я не хочу знати, що сталося,
бо якщо ти мені розкажеш, що сталося, то я стану...
спільницею. Чи співучасницею, чи ще кимось.
Боже мій.
- Господи. Я стану підозрюваною. - Ні.
Звісно, стану,
бо це... Це другий чоловік, з яким я була і який загинув...
- Пол сам себе вбив. - Тобто...
Мене заарештують, і знову почнеться весь цей кошмар!
У тебе істерика, цілком зрозуміло.
Чому я вічно влипаю в такі неприємності?
Невже я так відрізняюся від інших?
Чому всі мої стосунки призводять до кримінальних проваджень?
Що я роблю не так?
Я себе запитую точнісінько те саме.
Ти правий.
За тебе теж візьмуться, а ти скоїв цей злочин.
- Я нічого не скоїв. - Я бачила, як ти ніс тіло.
Ну, я... Так, я ніс тіло, але є помʼякшувальні обставини.
- Господи. - Можна щось сказати?
Ні!
Добре, кажи.
Що ти мені скажеш такого, що покращить ситуацію?
- А «покращить» – це як? - Боже мій!
Слухай.
Гей. Послухай.
Він був під кайфом: кокс і кетамін.
І хотів мене застрелити.
- Господи. - Так.
Там була трохи психушка.
Він послизнувся, впав і вдарився головою.
І ви не викликали швидку?
Та треба було. Так.
Але ми опинилися в кепському становищі.
Уявляю.
Я приїхала з ним порвати.
Що ж...
На одну проблему в тебе менше.
Слідчі за мене візьмуться.
Я кримінальниця.
Ні. Ти не... Ти нічого не скоїла.
Неважливо. Люди тільки про це й говорять.
Я щойно вибралася з вигнання.
На роботі зʼявилися пропозиції.
Це буде жахіття.
Ну...
а якщо до цього не дійде?
Нема тіла – нема підозри на вбивство.
Просто мутний мільярдер
пропав з якихось мутних причин.
Хіба в цьому ідеальному плані щось може піти не так?
Я дуже надіюся, що нічого.
Куп, ми жахливі люди?
Я вважаю себе хорошою, але, може, я помиляюся.
Може, жахливі люди не знають, що вони жахливі.
Ми живемо в цьому жахливому містечку, катуємо одне одного,
і це наше покарання.
Покарання за що?
За жахливість.
Куди ви збиралися? З тілом.
На північ. До річки.
Річка – погана ідея.
Маєш кращі?
Будинок Кросбі на Сазерленд.
Він під знесення.
Я привела в проєкт Меґґі й Сюзенн.
Викопали басейн. Через тиждень заливають бетоном.
Закопайте його там, зверху забетонують.
Дякую, Сем.
Так.
Не згадуй.
- Добре. - Серйозно. Більше ніколи не згадуй.
- Добре. Гаразд. - Так. Господи Ісусе.
- Тримаєш? - Так. Тримаю.
Чорт!
- Чорт. - Що там у вас?
- Та спина. - Не може бути.
Доведеться мені тягти три трупи.
Господи Ісусе.
От херня.
Зараза.
Еш! Що за херня?
Боже!
Що? Що ти робиш?
Гівно ти собаче!
Не треба.
Зараза.
От чорт!
Давай.
От лайно!
- Вибирайтеся! Геть... - Рятуйте.
Чорт.
- Де Барні? - Барні!
Барні!
Триндець.
Чорт.
- Ох, Барні. Чорт. - Господи Ісусе. Господи.
Я тримаю. Тримаю.
Еш?
- Ви його бачите? - Думаю, він не вибрався.
От чорт. Вилазьте.
На берег.
Так.
Думаєте, його знайдуть?
Там дуже глибоко.
Може, тут усе й скінчиться.
Може, твоя правда.
Навіть якщо його знайдуть, з нами ніяк не повʼяжуть.
Під наркотою зʼїхав в озеро.
Справу закрито.
Саме так.
Але він на задньому сидінні.
Навколо мене – знайомі обличчя
Вичовгані місця, змучені обличчя
Рано встають на щоденні перегони
І нікуди не приходять, нікуди
Їхніми слізьми Повняться їхні келихи
Безвиразно, безвиразно
Опущу голову Я хочу втопити горе
Завтра не буде, завтра не буде
І мені це трохи дивно Мені це трохи сумно
Сни, в яких я помираю Це мої найкращі сни
Мені важко це розказати І прийняти важко
Коли люди бігають по колу
Це дуже-дуже божевільний світ
Божевільний світ
Діти чекають на день Доброго самопочуття
Щасливий день народження
Шок – дивна штука.
Часом він непомітний,
інтегрований у процес твого ментального виживання,
і ти не знаєш, що ти в шоці.
А часом він звалюється на тебе, як здоровенне ковадло.
У ту ніч ми з хлопцями перейшли межу, і ми це розуміли.
Чи зійде нам з рук – подивимося.
Тепер у нас був спільний секрет.
Великий.
І я згадав стару цитату Бена Франкліна:
«Троє збережуть таємницю...
якщо двоє мертві».
І мені це трохи дивно Мені це трохи сумно
Сни, в яких я помираю Це мої найкращі сни
Мені важко це розказати І прийняти важко
Коли люди бігають по колу
Це дуже-дуже божевільний світ
Божевільний світ
ЧЕРЕЗ ДВА ТИЖНІ
Кажу вам: його вбили.
Хто просто так зникає?
Може, йому захотілося ненадовго від усього втекти?
Вам самим іноді не хочеться хоч тиждень не приходити додому?
Він був нежонатий.
Слушно.
Не віриться: сидимо тут і знов обговорюємо вбивство.
Пол – суїцидник, це не те саме.
Еш не міг накласти на себе руки.
Ми ж не знаємо, чи він мертвий.
У нього дочка-підліток. Він би її так не покинув.
Якщо не влип у щось.
Він мені подобався, але все одно був якийсь мутний.
Я чув, він торговець зброєю.
Я теж таке чув.
До когось іще тут приїжджало ФБР?
- Так. - До мене.
- Так. - У тебе була та жінка?
Агент Айлз.
- У мене була. - І в мене.
Вона була огидна.
Ґретхен ледь її не вдарила.
А мені вона здалася гарною.
- Я помітив. - Скажи?
Ні, але серйозно. Мабуть, Еш мав справу з багатьма небезпечними людьми.
Ви були в його будинку в Гемптонзі, коли налетіло ФБР, так?
Так. Це було незабутньо.
Він і бровою не повів.
А ти, Барні? Маєш гіпотези?
Коли такий багатий хоче зникнути, він зникне.
Або це карма.
Не можна бути таким багатим і вродливим,
обовʼязково чимось будеш розплачуватися.
Хоч би що з ним сталося, рано чи пізно все випливе.
Як завжди.
Щось тут нестерпно жарко.
От чорт.
Що це з ним?
Слухайте, а Еш планував інвестувати в його зали?
Він щось таке нам казав, але не знаю, чи серйозно.
Якщо колись повернеться, влаштує нам вибухову вечірку.
- Це точно. - Скажи?
Він був шалений.
Памʼятаєте скрипку?
Я ні разу не заплакала.
Це погано?
Ні, не погано.
Немає правильного способу переживати горе.
У вас із татом були складні стосунки.
Це складна ситуація.
Тобі... знадобиться час, щоб усе перетравити.
Я любила його, бо мусила, але здебільшого ненавиділа.
Ну,
підлітки часто ненавидять батьків.
Спитай у моїх дітей.
Це не те саме.
Я не памʼятаю, коли вперше зрозуміла,
але я вже давно знаю, що він негідник.
Він робив усяке погане.
Можливо. Можливо.
Але це не означає, що тобі не можна його любити чи сумувати за ним.
Але ж не кажуть, живий він чи мертвий.
- Ну, просто... не знають. - А я знаю.
Якби він був змушений тікати, то взяв би мене з собою.
І я б його за це ненавиділа.
Я розумію: я набагато старший за тебе, але я теж втратив тата,
і тепер це моя перша думка щодня.
Я прокидаюсь і одразу про це думаю.
Це горе.
Але також це втіха, бо він усе ще зі мною.
Він усе ще в мені.
З батьками завжди так.
Навіть якщо їх не стало, вони залишаються з тобою.
Мені вже треба їхати.
Так. Добре.
У тебе точно все є?
- Так. - Добре.
Дякую, що дозволили так довго жити у вас.
Нема за що. Нам було дуже приємно.
Тобто за цих обставин. Приїжджай коли захочеш.
А якщо буде щось потрібно – дзвони.
- Дякую. - Паспорт?
- Квитки? Телефон? Усе є? - Так.
Добре. Я поклала тобі обід, бо їжа в літаках жахлива.
У ручній поклажі.
- Усе. Бувай. Безпечної подорожі. - Дякую, Мел.
Я попереджав: вона буде на голові.
Вона нормальна. Не тисни на неї.
Я за тобою скучатиму.
Я теж.
Ти будеш у порядку?
Чесно кажучи, я з тіткою жила довше, ніж з батьком.
У нас хороші стосунки.
- Я не про це. - Я знаю.
Бідолашна.
- Дякую, що пустила її пожити. - Ну що ти.
Думаєш, через рік повернеться?
Її тітка не проти.
А ти як, малий? Тримаєшся?
Нормально.
А що могло статися з її батьком?
Синку, я не знаю.
У нього явно було багато ворогів.
Хто знає?
Може, ще зʼявиться.
Думаєш?
Ні, синку. Не думаю.
ПРОДАЄТЬСЯ
Переїжджаєш?
Це якось повʼязано з Ешем?
Чесно кажучи, то була вишенька на торті.
Уже думала, куди переїдеш?
До цього я ще не дійшла.
Побачу, що вдасться виручити за будинок із суїцидом.
Кажуть, це одразу мінус чверть від вартості.
Ти впевнена?
Є статистика, за якою...
Ні, ні. Ти впевнена, що хочеш поїхати?
Я вже ні в чому не впевнена.
Чула такий вислів: «Ми бачимо хвіст слона»?
Це як верхівка айсберга?
Ні. Я не вмію красиво сказати, але це щось типу:
якщо ти бачиш хвіст слона, це означає, що сам слон майже зник.
А хто в цій алегорії слон?
Уся та фігня, яку ти пережила за минулий рік з гаком.
І таке враження, що ти хочеш виїхати перед самим потеплінням.
По-моєму, це найменш цинічні слова, які я від тебе чула.
Ого. Бачиш, який я став? Просто... У тебе тут є дім.
Тут є твої люди, розумієш?
Справді? І в тебе є?
У нас є люди?
Вони дуже швидко мене списали.
І не тільки мене – моїх дітей теж.
Це містечко постійно навіює думку,
ніби ще один хріновий день – і тебе викинуть на узбіччя.
Гірше за життя в акваріумі – тільки вигнання з акваріума.
Ти справді думаєш, що десь буде краще?
Може, мені десь буде краще.
Там, де вартість входу не така захмарна,
що ти продаєш душу, аби тебе впустили.
Ти вважаєш, що продала душу?
Зі знижкою.
А ти так не вважаєш?
Можливо, кілька разів я закладав її в ломбард.
Побачимо, що дадуть за будинок.
До речі, я знайшла те, про що ти питав.
- Ти... ти її знайшла? - Так.
За минулий місяць орендували лише дві двокімнатні квартири.
Скинеш мені ту, яка дешевша?
Добре.
Дякую.
Нема за що.
Треба їхати.
Побачимося.
Завжди буде інший слон.
І не кажи.
Смерть Еша була трагічним випадком.
Але після неї я отримав вихід зі своєї пастки.
Шістсот мільйонів повернення в капітал Еша.
Чотириста мільйонів я повернув одразу, як Джек вийняв їх з Excelsior.
Якщо Сем мала рацію і я продав душу,
я вирішив за мільярд доларів викупити принаймні шматочок від неї.
- Сюди, будь ласка. - Дуже вам дякую.
- Привіт! - Привіт! Як ти?
- Дуже рада бачити. - Ти не змінилася.
- Божечку. Ти теж. - Ого!
Ти красуня.
Дякую. Слухай, спасибі, що знайшла час на зустріч.
- Я знаю... яка ти зайнята, і... - Для давніх подруг час знайдеться.
До того ж мені дуже приємно, що ти знову відчуваєш ентузіазм до письма.
Колись у коледжі ти прекрасно писала.
Дякую.
Я прочитала твої розділи...
Це перша чернетка, я міняю структуру і вже замовкаю.
Дуже добре написано.
Інтуїтивно, розумно і нудно.
Давай без прикрас.
У цього тексту наче нема... причини існувати, розумієш?
Я думала, книжки про менопаузу – на піку популярності.
Були.
Але вже ні.
От лажа.
Можна відверто?
А це... було не відверто?
Я знаю, що ти пережила торік, коли заарештували Купа.
Страх, зрада, сексуальна політика цього всього...
Так, це було... важко.
Ось про що ти мусиш написати.
Що?
Так.
Ні, але...
Це моя сімʼя, моє життя.
Я не можу.
Справжній злочин, секс, убивство в передмісті.
- Не вбивство. - Таку книжку я продам аж бігом.
Вибач.
Я не можу.
Зрозуміло.
У тебе кишка тонка.
Як і в більшості людей.
Але ти добре пишеш, Мел.
Якщо передумаєш, ти знаєш, де мене знайти.
Слухай, Еша шукає поліція. ФБР з Інтерполом рознюхують.
Я не збираюся зараз чіпати рахунки спортзалів.
Нікому не цікаві твої рахунки.
Ти не знаєш, кому що цікаво.
Так чи так,
там несуттєва сума, підозри не викличе.
Ви ж її там заховали, для вас вона суттєва.
Я ж кажу: помилка в судженні.
Барні, моя компанія – не твій приватний банк.
Чекай... хвилинку...
Барні й одного цента не взяв зі спортзалу.
І тепер не візьмеш.
Поки все це не вщухне.
Знаєте що? Я йду в душ.
Ми збиралися вечеряти.
Хочеш з нами?
Ідіть без мене.
Точно, дружок?
Що з ним?
Істерика.
- А ти як? - Я роблю так, як завжди.
Скручую всю тривогу в тугий вузол і запихаю собі глибоко в кишківник,
а потім вдаю, що її там немає.
- Я теж так роблю. - Це найкраще.
- Тільки так. - Ну? Вдалося?
Поки що ми в процесі.
Прекрасно.
Мені так полегшало.
Поки Еш не зʼявиться, забирати гроші ризиковано.
А бейсбольна картка?
Обіцяють скоро.
Це через тебе я в лайні.
Можеш позичити? Потім забереш з тієї суми.
Я про це думав. Але сума велика.
Жінка побачить, вимагатиме пояснення.
А ти жінці не брешеш?
Брехун з мене ніякий.
А ти?
З мене брехун чудовий.
Що? Ми з тобою в одному човні.
Ми не в одному човні.
Як приємно бути чоловіками.
Ви просто...
Нема доступу до грошей, тому ви шукаєте в другій кишені,
набираєте жменю, поки перші гроші не зʼявляться.
Що ти... Тут немає кишень.
Довбані білі люди.
І не кажи.
Ти біліший за нього. Це про щось говорить.
Куп.
А як там усі ті гроші Еша, які не пішли у фонд?
Формально ти маєш свободу дій.
Можемо взяти кількасот тисяч, структурувати як позику.
Ні.
Як це...
Господи. Не кажи, що зробив.
Зробив.
На раз-два віддав 600 мільйонів доларів?
Шістсот мільйонів доларів? У тебе весь цей час вони були?
- Трохи більше мільярда. - Ти знущаєшся?
- То не мої гроші. - Твоїх нема.
- Ми злодії, чорт забирай! - А можна тихіше?
Що ви зробили з Ніком?
- Що? - Що ти маєш на увазі?
Він ходить по дому як мішком прибитий,
наче не знає, куди себе приткнути.
Вони з Ешем дружили.
Думаю, він горює.
Твоя правда.
Брехун з тебе ніякий.
Куп, у мене великі проблеми.
Елено, ми дістанемо тобі гроші, обіцяю.
Просто потрібен час.
Час у мене закінчився.
Ти знущаєшся?
Я був...
зовсім не в твоєму районі.
Я скучив за тобою.
Майже північ надворі.
Я знав, що ти не спиш.
Як ти мене знайшов?
Телепатія між братом і сестрою.
Треба було спершу подзвонити.
Ти не відповідаєш на мої дзвінки.
Отож-бо.
Ти в порядку?
Так...
Ні, насправді ні.
У покоївки вихідний. Бла-бла-бла.
Хочеш чаю?
Авжеж.
А чаю нема.
Тут гарно.
Думаєш? Я ще не все порозставляла.
Татів телевізор?
Мама хотіла викинути.
Хочеш поговорити про свій стан?
Та не особливо.
Щоразу, коли здається, що я себе знайшов,
я озираюсь і розумію, що розгублений, як ніколи.
Я наче живу вві сні й ніяк не прокинуся.
Може, просто твоя черга поглянути в очі незнаному.
Що?
Не памʼятаєш?
Розвернись і поглянь в очі незнаному Зміни
Там такі слова? Серйозно?
Я й не знав.
Коротше, ти дуже довго жив загальноприйнятим життям,
а подолати його і не поглянути в очі незнаному неможливо.
Ти дізнаєшся, хто ти насправді.
Думаю, настала твоя пора.
Я знаю, ти не погана людина, але завжди можна стати кращим.
Як жаль, що тата з нами немає.
Енді.
Можна я в тебе переночую?
Так, я зараз...
Знайду тобі ковдру.
Дякую.
Або велике пальто.
День батька у клубі.
Дивовижно і, по правді, трохи бентежно,
що це містечко так швидко метаболізує скандал і трагедію.
Пропав наш спільний знайомий. Скоріш за все, він був мертвий,
це було жахливо, страшно і незбагненно.
А ми всі тут їли, пили, торгували пиками,
наче наше життя – це шоу, а шоу має тривати, хай там що.
Привіт, Куп.
- Як справи? - Добре.
- Діти вдома на День батька? - Майк тут.
А Лінн і Вел не змогли прилетіти з Лос-Аджелеса...
- Ти як, нормально? - Так.
Так.
Усе в порядку?
Можна з тобою поговорити?
- Авжеж. - Так.
«Міктерз», будь ласка.
- «Маккеллан 25». - Добре.
- Я... - Що сталося?
Не знаю, чи варто про це говорити...
Тоді, може, й не варто.
У мене любовний роман.
Або не соромся, вивалюй.
Ми дуже ретельно все приховуємо.
Я знаю. Це Даєн Міллер, так?
Чорт. Чорт!
Як ти дізнався?
Боже. Невже всі знають?
- Ні, дружок, тільки я. - Невже...
У цьому селі хтось може мати хоч один секрет?
Ти давно тут живеш?
Занадто давно. Я лише...
Не знаю, що робити.
Стосунки з Даєн уже живуть своїм життям.
Ти в мене просиш поради?
Так, у тебе. Будь ласка.
Не трахайся з дружиною друга. Отака проста порада.
У нас кохання.
Ти любиш Даєн Міллер?
- Так. - Ні.
Ти любиш спати з новою людиною.
З людиною, яку теж збуджує новизна в ліжку.
Це лоскоче нерви, це...
це ризиковано, спокусливо і помилково, але це не кохання.
Ми з Лісою вже давно нещасливі разом...
Так, бо Ліса просто нестерпна.
Господи.
То розлучися з нею, але не знищуй шлюб свого друга разом зі своїм.
Я сподівався, що ти мене трохи краще зрозумієш.
Чому? Бо я шукаю новизни в сексі з новими людьми?
Та ну. Ти знаєш, що я роблю, коли не сплю з новими людьми,
а це майже щодня, до речі? Сиджу на дивані сам-один,
дивлюся фільми, яких більше не знімають.
Жалію себе і думаю: якби завтра я зник,
ще кілька днів ніхто й не згадав би, що мене нема.
Господи, Куп.
Щасливого фіналу для вас із Даєн за такого сценарію немає.
- Розумієш? - Ні.
Можете трахатися, доки не спалитеся
і не зіпсуєте собі життя.
Або подорослішай, спиши все на тимчасове потьмарення мозку,
повернись і визначся, чи варто рятувати свій шлюб.
Ти ж сам сказав: вона нестерпна.
Не я з нею одружений.
Ти мене спитав.
Спитав.
Не налягай.
Що там, пацан?
Мене турбує Нік.
Федерали його обробили.
Вони розмовляли з усіма. Нас не виділяли.
Ти йому це скажи.
Поговориш з ним? Я зараз підійду.
Він мене зараз не дуже хоче бачити.
Поговори з ним.
Це твій друг.
Гей. Чому вередуєш?
Тату.
Нік.
Хочеш випити?
А ти не все допив?
Слухай, я в порядку.
А по-моєму, не дуже.
Що ти хочеш від мене почути, Барні?
- Ми його вбили. - Не це. Для початку.
З тієї ночі я не можу спати.
Ти не сам, я з тобою. І Куп теж.
Боже.
Ми все подолаємо, ти тільки не напивайся
і не роби дурниць, добре?
Бо тоді нам усім хана.
Нам це нізащо не зійде з рук.
Зійде, якщо не панікувати.
Наша ДНК в тому будинку скрізь!
- Туди ніхто не дивиться. - Волокна, волосся...
- Ми голомозі. - Іди в дупу. Думаєш, час для дотепів?
Ти мусив мене захищати!
Події того вечора трохи за межами моєї посадової інструкції.
Барні, я говорю про інше!
Бляха.
- Нік... - Ти реально вважаєш мене дурнем...
Скільки разів просити вибачення?
Я дав тобі слово: ніколи більше не зроблю нічого подібного.
Не зробиш, я знаю.
- Добре. - Бо тебе звільнено.
Тепер я вважаю тебе дурнем.
Вони всі знають.
- Що? Хто? - Усі знають.
Що я була пʼяна за кермом.
- Вони? - Так.
Та перестань. Пошли їх якнайдалі.
Це проблема нашого села.
Чутки розходяться швидко, але повір бувалому:
через тиждень хтось трахне няньку,
переспить з тренером чи ляже на реабілітацію через якусь дурню,
і про твій маленький конфуз усі забудуть.
Думаю, я зробила помилку.
Доню, це точно була помилка.
Ні, я про коледж.
А, коледж.
Просто все так прискорилося,
навалилося на мене з такою швидкістю,
що не було часу як слід подумати.
А тепер я в дупі.
Неправда.
Ти засумнівалася в правильності свого шляху.
Це краще зробити тепер, замолоду.
Бо в дорослому віці вже набагато важче розгрібати.
Хочеш у коледж? Їдь у коледж.
Нехай це буде не наступного року. І не Принстон.
Але ти потрапиш туди, куди хочеш.
А якщо не хочеш у коледж, а хочеш щось інше?
І з цим ми теж розберемося.
Не знаю, як усе дійшло до такого дна.
І не кажи.
- Що ви робите? - Відчепися!
Ну що за дурість? Хлопці!
Серйозно, не бийтесь.
Гей, гей! Перестаньте.
Господи Ісусе.
Ви подуріли?
Боже!
Що з вами?
У клубі був перелік правил етикету на три сторінки,
але навряд чи було хоч одне правило для таких ситуацій.
Та все ж я чітко розумів:
кожен з нас одержить офіційне попередження і чималий штраф.
Допоможеш устати?
Пішов ти, Куп!
І знов ти втяг нас у дику халепу.
Щось випʼємо?
Безумовно.
Вставай.
За що ви побилися з Ніком?
Не знаю.
Він був пʼяний. Я вмовляв його вийти,
поки він не зганьбився, і все пішло не за планом.
Це номер три.
Який номер три?
Третя твоя брехня мені.
Про що ти говориш? Яка ще брехня?
Я тобі не довіряю.
У мене буде дитина, а я вже не знаю, хто мій чоловік.
- Ґрейс, я не знаю, що ти думаєш... - Годі!
Я не хочу чути четверту.
Добре.
Слухай...
Вкладімо дітей спати, а самі поговоримо, добре?
Ні.
- Ні? - Ти не поїдеш з нами додому.
Що?
Я зберу тобі сумку й залишу її вранці за дверима.
Про що ти говориш?
Куди мені йти?
Куди завгодно.
Ґрейс.
- Ґрейс, перестань. Ґрейс. - Пальці.
Ґрейс, ти права.
Давай просто поговоримо.
Найменше мені зараз хочеться говорити з тобою.
Здоров, Елено.
Чого ти сюди приперся?
А ти не рада мене бачити.
Ти повинен був прийти сам.
Чому?
Хочеш зі мною щось зробити?
Чорт забирай!
Пацани, заходьте.
Сюди.
Що ти робиш?
Дивіться, яка фігня!
Ми так не домовлялись!
Зацініть, пацани.
Ти це не продаси.
Усе відстежується. Не дурій!
Маєш кращі ідеї?
Чудово.
Ні. Вони коштують значно більше, ніж я заборгувала.
- Ага, точно. - Так.
Феліксе, не забирай персня.
Бери годинник.
Добре.
Дякую.
Щоб було правдоподібно.
Застала грабіжника, а він тобі – хрясь!
Бідолашна Елена.
Він підвищить тобі зарплату.
Усе, пішли!
Годинники взяв?
Усе взяв.
Що то було між Ніком і Барні?
Нік трохи перебрав.
Барні вмовляв його не пити, але не вдалося.
Це було зайве.
- Так. Зайве. - Я сумую за дідом.
Я теж, синку.
Твій перший День батька без нього, співчуваю.
Треба було пропустити зустріч у клубі.
А знаєш, можемо й пропустити.
Отак!
Татку.
Про що думаєш?
Ти ніколи не задумувалась, чи потрібно нам усе це?
- Будинки, машини, лахи. - Про що ця розмова?
Думаєш, ми змогли б зменшити розмах?
Менший будинок, менше боргів, мотлоху.
Ти забув нашу квартиру на Банк-стріт?
Тарганів памʼятаю.
Добре, так.
То був не палац, але...
Нам було 25, я вважала, що ми виграли лотерею.
Я росла без усього цього, і ти теж.
Батьки хотіли, щоб я стала професоркою.
Ти був амбітний. І що?
Ти добивався більшого, і мені це в тобі подобалося.
Ти такий розумний.
Для мене головне було – не будинок, коштовності, машина чи заміський клуб.
Головний був ти.
Думаєш, це нас і знищило?
А ти думаєш, ми знищені?
Та ну. Ти знаєш, про що я.
Я віддала б усе це, аби сімʼя не розпалася.
Що ж, добре.
Якщо скажеш, що треба зменшити апетити, продати будинок,
кудись переїхати – я погоджусь, але за однієї умови.
Якої?
Ти почнеш говорити правду.
Про що?
Отож-бо.
Мені треба розібратися.
Вибач.
Врятований дзвінком.
Невдалий час.
Мабуть, так.
Ви щось дізналися про Еша?
Не дізнався.
Думаєте, він повернеться?
Ми обидва знаємо, що не повернеться.
Що це?
Флешка, на ній відео з вами.
Ви виконали свою частину угоди.
Добре.
Дякую.
Гроші, які ви повернули...
Вас ніхто не просив.
Я подумав: це гроші Еша, ви розберетеся.
Не всі вони Ешеві.
А чиї ж тоді?
Це розмова для іншого разу.
Суть у тому, що я перекажу їх вам на рахунок.
Вони мені не потрібні.
Я б їх не взяв, навіть якби ви не запхнули мене в бус.
- Який бус? - Та годі вам.
Зараз ви почнете переконувати, що це не ви?
Я думав, питання «Який бус?» достатньо.
Не хочете – не вірте, це нічого не міняє.
Але можете поміркувати про іншу можливість.
Яку?
Що? Крікет Берч?
- Фігня. - Чому? Бо ви з нею спали?
Подорослішайте, Куп.
Може статися так,
що я виявлюсь єдиним вашим другом.
Це вже сталося?
Скоро знатимемо.
Невеличка порада.
Іноді можна і прямо сказати, про що ви говорите.
Хай навіть ми звикли брехати,
зрештою кожна наша брехня потягне за собою розплату.
Брехня, якою ми живемо...
І...
Яка нам потрібна для виживання...
Брехня, якою ми годуємо дружин...
Брехня, якою годуємо самих себе...
Та інколи з-під шарів брехні просвічує світло істини.
Проста радість боулінгу з сімʼєю в День батька.
Сміх дітей.
Це рідкісне тепер почуття: що я саме там, де повинен бути.
Думка про те, що я зможу якось утекти від брехні,
знайти простіший і чесніший спосіб життя.
Як батько.
Земля все ще пливла в мене під ногами,
але здавалося, що частка ясності розуму й рішучості
перейшла від нього у спадок мені.
І попри все, я знову відчував надію.
Але розумніший чоловік подивився б на власний килим брехні
і зрозумів, що лише питання часу,
коли хтось потягне за ниточку...
ОСЬ ЯК БУВАЄ.
Переклад субтитрів: Олена Любенко