Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim!
Érkezik Pete Davidson!
A héten lettem 30, szóval ja.
Vége van. Ennyi volt.
Muszáj volt leállnom a kemény drogokkal,
hisz 30 fölött nem lehetünk drogfüggők.
Nem leszek olyan faszi, aki felszív egy csík kokót,
aztán elszáll magától.
Vagy aki két sör után azzal jön, hogy hasmenése lesz.
Te meg: „Na menj már a picsába…”
Huszonévesen még oké a drogozás, van rá kifogás.
Hisz még keresed önmagad. Még cuki.
Felszívsz a haverokkal egy csíkot az iPadről? Elragadó!
Cukiságokat mondasz: „Fess kis delfin vagyok.”
A többiek meg… Ugye?
Aztán az egyiknek gyereke lesz, megfogod,
és elmerengsz: „Asszem, drogfüggő vagyok. Segítséget kell kérnem.”
Az elmúlt két-három évben egy csodadrogot szedtem: ketamint.
Eszméletlen! Hú, de jó is volt!
Fantasztikus, óriási ötleteim támadtak.
Kitaláltam az olasz alvássegítőt: Melattoni.
Bocs.
Bocs. Hülye poén.
A Melattonival azonnal elalszol.
Bocs.
Vény nélkül. Egy faszi árulja a híd alatt,
még puszit is ad mellé.
„Tolj be egyet a sztrádára érve! Oké? Hé!” Bocsi.
Aki nem vágja a ketamint, de kokózik, az lehet, hogy véletlenül tolt már. Ja.
Egész éjjel kokózol, aztán egy csík után meg: „Hoppá!
Ez nem kokain.
Valamint: meleg vagyok?”
Lejönni a ketaminról viszont kellemetlen.
Úgy érzed: „Hú…”
Kínos. És így járkáltam helyekre. Nem oké.
Voltam így temetésen. Kurva gáz, mi?
Így mentem el Aretha Franklin temetésére.
Ja, ezzel együtt kell élnem.
Ő már nem tudja meg, de nem is az a lényeg.
Ha ott lett volna, biztos odaszól, hogy: „Hé!
Ki vagy te, és mi a faszt keresel a temetésemen?”
Kínos. Úgy be voltam állva, az hittem, jó ötlet a rokonaira rontani,
hogy jöttem leróni az R-E-S-P-E-C-T-t.
Igen.
Filmeket nézek az Apple-ön.
Kapják be a kölcsönzőjükkel együtt! Rohadékok!
Azok a seggfejek olyanok, mint a maffia!
Egy igazi seggfej cég.
Megvettem az új telót? Naná. De kapják be!
Tiszta maffia.
„Nem veszed meg az új telefont? Oké.
Tippelj, kinek reked mindörökre 43%-on az aksija? Bazmeg!
Mostantól sosem tudod majd, túléled-e a napot.”
„Megvetted az álomautót, amire spóroltál?”
Szuper. Csak más a töltőcsatlakozó.
Ja. És amikor szopatsz benne, akkor meg:
„Bocsi, új töltőjük van. Bocsesz!
Igen, Apple. Tudom.”
Rohadékok!
Ha az Apple-ön néznél filmet, 4,99 dolcsi megvenni,
és 3,99 kikölcsönözni!
Te meg: „Szopjatok keresztbe!”
Most komolyan? Vegyem meg az Aki bújt, aki nem 2-t?
Kibaszott geciládák!
Hát nem tudom.
Anyám kapuzárási pánikban van épp.
Ja, kurvára a falra mászok tőle.
Ötvenöt éves.
Apám halála óta nem volt senkivel.
Szóval már úgy 23 éve nem tárta szét senkinek.
Nem is tudom.
Felhívott azzal, hogy botoxolná az arcát.
Mire én meg: „Minek? Hisz nem is használod.”
Úgy érteném, ha swingerpartikra járna, csak hát…
„Minek neked arcplasztika? A Grace klinikát nézni?”
„Bírom Eric Dane-t.”
Anyám nem hajlandó randizni. Próbálom rábeszélni.
Azt mondja, neki apám volt a párja.
- Ó… - Na ja, először „ó”.
De már 20 éve tart ez a Nicholas Sparks-os baromság.
Unom már. Ideje, hogy lépjen végre.
Regisztrálnia kell a Hinge-re vagy a Bumble-re.
Ahol… Amelyiken a nők választanak.
Mindegy. A csajok cukik.
„De jó! Mi választjuk ki, hogy ki élvezzen az arcunkra!” Na mindegy…
„Hát nem jó?”
A tettek mezejére kell lépnie,
mert azt a rengeteg bizarr energiát,
ami elvileg valaki farkának járna,
én és a húgom kapjuk.
Ami kurva beteg.
Átmegyek anyámhoz. Egy órát elvagyok, kajálok,
mire ő: „Hová mész?” Én meg: „Haza. Miért?”
Hacsak nem fogunk a zuhany alatt dugni, én…
Teljesítettem fiúi kötelességemet.
A végén még tényleg megdugom, csak hogy leszálljon végre rólam.
Ja, bizony.
„Nem is vagy te olyan jó fiú, amilyennek hiszed magad!”
A legjobb fiú vagyok a világon, baszki!
Kitüntetést nekem!
Ha megdugnám anyámat hálaadáskor, nagyapám homlokon csókolna,
és így szólna: „Hallom, mit tettél anyádért. Jó fiú vagy.
Végre mosolyog!”
Ideje lépnie végre, hogy kérőre akadjon.
Kell valaki, aki megdugja. Nehéz ügy.
Fontos, hogy jó legyen, a pasi is legyen jó arc, és hát…
Ritka az olyan.
Aki csak misszionárius pózban dugja,
és ő mégis kétszer elélvez. Aztán adja a távirányítót:
„A Dancing with the Stars megy.”
Na, egy ilyen pasi. Hol van egy ilyen?
Anyám jó parti. Ötvenöt éves, huszonhárom éve nem volt senkivel.
Tisztára vadiúj odalent.
Felújított iPhone, ugye? Aha.
Megreped a képernyő. „Vegyek újat?”
„Ne, küldd el annak a fura cégnek, az Insureonnak!”
Három hétre rá megjön, és töltéskor hülyéskedik,
de azért használható.
Anyám puncijáról van szó!
Ötvenöt éves, huszonhárom éve szólóban.
Vadiúj. Mint egy veterán kocsi.
Mint egy 68-as Mustang, amivel csak 3200 kilométert mentek.
Teljesen eredeti belső.
A kereskedésben beülsz a volán mögé: „Ez meg hol rejtőzött eddig?
Hisz teljesen új! Hogy lehet ez?” Ugye?
A fickó meg: „Egy öreg fószeré volt, aki meghalt.
A fia 23 évig garázsban tartotta.
De gyorsan döntse el!
A fiú a végén még tényleg megtartja magának.”
„Hú, de szeretem hajtani!
Nekem ez mindent megér.”
Szóval anyám szingli anyuka volt.
Bár minden anya egyedül van, nem igaz?
Magatokra maradtok, nem?
Anyám folyton fáradt volt.
És ma már látom, hogy szexéhes is.
„Szexéhes és fáradt.”
Soha nem osztottam meg vele a gondjaimat,
mert sosem ért rá semmire.
Ha beszéltem neki egy bajomról, mindig ugyanazt javasolta.
„Pihend ki magad!”
A helyzet súlyától függetlenül.
Ilyen ember az anyám. Tagadásban él.
Ha mindkét csuklóm fel lenne vágva, kést fognék a kezemben,
és üvöltenék: „Nem akarok élni!”,
megkérdezné, hogy kialudtam-e magam, mert fáradtnak tűnök.
Ő egy ilyen anya.
Emlékszem, tízévesen volt egy problémám.
Azt hittem, meleg vagyok.
Tévedtem, de akkor ezt hittem,
mert odavoltam Leonardo DiCaprióért. Belezúgtam.
A lányok is bejöttek, de Staten Island-i vagyok.
2002-ben egy csaj se volt vonzóbb DiCapriónál Staten Islanden.
De kurva jó pasi volt, te jó ég!
Még ma is azzal csajozik, ahogy 2002-ben nézett ki.
Ő a legnagyobb. Remélem, sosem házasodik meg.
Parádésan pecáz ki és pöcköl vissza a csávó.
Ne bántsuk! Egy nap talán engem is meghívnak a magasságos jachtra.
Tobey Maguire-rel meg néha Emile Hirsch-sel.
Dodgers-egyensapiban, feleannyi idős csajokkal, pocakosan.
Hol érdekli? Leonardo DiCaprio szarik bele!
Tiszta slampos, tökre nincs formában.
Kurvára elhízott, szép lassan Jack Nicholsonná válik.
Szarik bele.
Sétálgat a jachton, nézi a csajokat.
Aszongya: „Baszom a pinát!
Baszom a pinát!
Háromévente csinálok egy olyan ütős filmet, hogy pinát kapok érte.
Olvadnak a jégsapkák.”
Szóval a verandán tízévesen róla ábrándoztam melegen.
Miután láttam a Titanicot videón, Jack akár a számba is köphetett volna.
Kipárásítanék vele egy Model T-t.
Álmom, hogy Fabrizio legyek.
Tényleg erre vágyom.
Mert Fabrizio Leonardo legjobb barátjaként halt meg.
Erről álmodom.
Szóval kint ültem a verandán,
és rágódtam, hogy mondjam el anyámnak, hogy meleg vagyok.
Ő egy Staten Island-i katolikus ír nő.
Csak 25 éves koromban mondta el, hogy zsidó vagyok, mert rájöttem.
Csináltam egy olyan DNS-tesztet vagy mit.
Az egyik haveromnak „Neander-völgyi” jött ki.
És nyomatta a béna Neander-völgyi műsorát.
„Neander-völgyi vagyok, ami kurva ritka…”
Mire én meg: „Attól még hülye gyökér vagy.”
Nyomatta a hülyeséget,
szóval megcsináltattam én is, hátha szintén Neander-völgyi vagyok.
Kiderült, hogy 50%-ban zsidó vagyok.
Felhívtam anyámat, mert katolikusnak neveltek, és…
Ez volt mindig. Ugye?
Kérdezem tőle, hogy zsidó vagyok-e. Erre ő: „Ja.”
Hogy mondjam el azt, hogy meleg vagyok?
Ülök melegen a verandán, megérkezik anyám.
Becsapja a kocsiajtót.
Rám néz: „Mi a baj?” Én meg: „Semmi.”
„De tényleg, mi a baj?” Biztos lerítt rólam a melegség.
„Asszem, meleg vagyok.” „Elfáradtál?
Mire én: „Nem… Szerintem az alvástól nem múlik el a homoszexualitás.”
És ha így volna? Ha a melegek csak fáradtak?
Elton John biztos kurvára tropa.
„Honnan veszed, hogy meleg vagy?” „Leo DiCaprio miatt.”
„Attól még nem vagy meleg.” „De, kint van a falon a szobámban.”
A Titanic meg a part is.
Még csak nem is film, csak Leo a parton.
Tobey-val, ugye?
Dodgers-egyensapkában.
Szerinte ez nem meleg. „De, az.”
Addigra anyám kifutott a türelméből.
És kifakadt, hogy:
„Na jó! Érdekel, hogy meleg vagy-e, Peter?”
Én meg: „Azt a kurva, mi ez, cirkuszban vagyunk?”
„Tessék, csak tessék! A fiam, a buzi!” Én meg…
Én meg: „Nyugi, szomszédaink vannak, még idecsődülnek!”
Ő meg: „Lássuk, meleg vagy-e! Kérdezek valamit.
Leszopnád a farkát?”
Ezt nem értettem. Tízéves voltam. Nem is válaszoltam.
Ő meg: „Na, leszopnád?” Mire én csak…
Nem értettem, miről beszél.
Ő meg: „Lehúznád a gatyáját, fognád a pöcsét,
és a szádba vennéd, hadd duzzadjon.”
Én meg: „Mi van? ‘Duzzadjon‘? Mi a picsáról beszélsz?”
Tízévesen pinduri a kukim. Ugye?
Kuki, ami csöpp Pindurka kis pöcs
Duzzad? Mi a halálról beszélsz?
Ő meg: „Seggbe dugatnád magad, Peter?
Hagynád DiCapriónak?
Őt akarod a hátad mögött látni, ahogy a valagadba teszi a duzzadó pöcsét?”
Én meg: „Hagyjál már ezzel a duzzadással!”
Tízéves vagyok, 2002-ben.
Annyit tudok, hogy az NFL-t felduzzasztották a Houstonnal. Ennyi!
Pöcsduzzasztásról fingom sincs, anya.
Ő meg: „Leonardo seggbe fog dugni!
Rendesen megpakol, a párnába nyomja a képed!
Ott fekszel 20 másodpercig, aztán amikor felnézel,
Leonardo meg már az ablakon kívülről integet!
Te meg nem érted, mert közben még mindig dugnak!
Hátranézel, és meglátod Tobey Maguire-t!
Ezt akarod?”
Gondoltam: „Kipihenhetnéd magad, mert te ezt akarod, te pszichopata!”
Azt feleltem: „Nem!”
Ő meg: „Nem vagy meleg.”
Ez fura lesz, de nem szívelem a Make-A-Wish-kívánságosdit.
Mert szomorú. Ja.
Ennyi. Amúgy persze nem is keresnek sokszor.
Na igen, nem sok gyereknek vagyok én az utolsó kívánsága.
Sőt, épp ellenkezőleg, inkább a halálomat kívánják.
Van is rá alapjuk.
Azért nem szeretem, mert elszomorító. Ennyi.
Főleg, amikor túltoltam a K-t. Ugye?
Ha beketaminozva hallom egy gyerekről, hogy beteg:
„Tudom.
És szerintem meg tudom gyógyítani.
Hallgassunk Allan Wattsot, és nézzük Az utolsó sárkányt!
Bocs.
Szomorú. Ennyi.
Hív az alapítvány, hogy tudnak nekem egyet.
Mondom: „Ez így azért furán hangzik.”
Azt nem tudom, hogy illene, de…
Nem úgy, hogy „Hé, fogtunk egyet! És nagyon beteg! Kurva beteg!
Mi ebben jók vagyunk!”
Felhívtak azzal, hogy Kevin rákban haldoklik.
Mire én: „Jaj, sajnálom!”
Ők meg: „És veled akar találkozni.”
Mire én: „Agyrákja van?”
Leszervezem. Kérdezik, hogy mehet-e.
Mondom: „Most hajtottam bele egy házba, jól jön a jó sajtó.”
Mentségemre szóljon, hogy a ház vágott elém. Az a szar…
Ezt persze nem írták meg a cikkben.
Izgultam, mert nem túlzottan vagyok alkalmas a feladatra.
Egy Make-A-Wish-videójátékban
nem lennék választható karakter.
Például: „Pete Davidson!” Ugye?
Nem volnék jó benne. Ellentétben Johnny Depp-pel.
Ő besétál Jack Sparrow kapitánynak öltözve.
Megszólal: „Szervusztok!”
Ők meg röhögnek, az ápolók nedvesednek.
Nagyon állat! Szabályosan tocsognak.
Ő jó benne. Vagy John Cena, a pankrátor. Fantasztikus.
A maximumot adja bele, tényleg jó arc.
Már eleve bajnoki övben érkezik.
Pankrátorként. Megszólal: „Na, mi újság? Hogy vagy, bajnok?”
A gyerek meg ámul.
„Megfogod az övemet?”
Ezt látva leesik, hogy nekem nincs övem.
Mit csináljak? Nincs semmim.
Adjam oda a telómat? „Görgess jobbra!
Mutatok pucér csajokat. Az az!
Aha. Jó nő bizony.
Sőt, ő az orvosod.” Na mindegy…
Szóval izgultam, mert jól akartam szerepelni.
Durrantani akartam.
A látogatással, nem le… Persze úgy könnyebb lenne.
Nem volna király, ha a kedvenc celebed lőne le?
„Szuper voltál!” Aha. Bumm!
Gondolkodtam, mi lehetne az én övem.
Tarolni akartam.
Ez egy komoly dolog, nem szúrhattam el.
Szóval törtem a fejem.
A srácnak mindenképp vége, ugye?
És… Nem bunkóságból mondom, egyszerűen erről szól a dolog.
Ennyi.
Különben minek lennék egy gyerekkel három órát?
Az azért fura lenne.
Olyat pedók csinálnak.
Persze egy pedofil is pont ilyesmit kívánna.
Haldokló kisfiús programot.
Leszarom, engem is molesztáltak, viccelhetek vele.
Teszek rá, szóval ennyi.
Nem menőzni akarok, csak nem vagyok online,
nem adok interjúkat, nem tolom, hogy: „Igazándiból…”
Szóval a srác haldoklott, ebben nem segíthettem.
A titkaimat ellenben megoszthattam volna vele…
Igaz? Sok van.
Nem fecsegem ki őket, mert engem még így neveltek.
Én hallgatok, Isten meg majd lesújt.
Eszerint élek.
A titkaimról nem dumálhatok a barátaimmal, se a pszichológusommal,
mert nem bízom bennük.
Valamelyikük tuti a Daily Mailnek dolgozik.
De gondoltam, a kissrácnak elmondhatom, ő már nem megy innen sehová.
Neki eldöntetett.
Kevés dolog biztos az életben.
Tök jó.
Szóval így tettem.
Három órán át csiripeltem neki.
Mindent elmondtam. „Ez a faszi oké, ez nem.
Ez illuminátus, ez csak tűzre élvez.”
Nem mondom meg, melyik vagyok én.
Remekül éreztük magunkat. Mind a ketten mosolyogtunk.
Nagyon meg is könnyebbültem.
Súlyos dolgokat osztottam meg vele.
Óriási élmény volt. Átölelt.
„Jól éreztem magam. Még találkozunk.”
Én meg: „Hát, nem tudom, de…
Isten veled, kisöreg!”
Laza, mi?
„Isten veled”-del elköszönni. Nem sűrűn van rá alkalom.
Gondoltam is hazafelé: „‘Isten veled‘, mi, baszki? Nagyon laza.
Tiszta Magnum nyomozó. Igazi ász.”
Szuper érzés volt. Eltelt egy hét,
felmentem a Make-A-Wish weboldalára, és a srác még életben volt.
Kezdtem kicsit izgulni.
Ki tudja, kiket ismer?
Úgyhogy az alapítványnál érdeklődtem utána telefonon.
Nem történt-e csoda véletlenül.
Hé, én álltam a szavam!
Halott gyerekről volt szó!
Soha senki nem mond igazat!
Felhívom a hitvány alapítványt:
„Na helló, ti szarházi hazug banda!”
„Ki beszél?” Rávágom, hogy Pete Davidson.
„Jaj, Kevin mesélte, milyen csodásan érezte magát önnel.”
Én meg: „Én is vele.”
„És hogy ön is sokat mesélt.” Én meg: „Baszki, ne már!”
A becsszó lófütty Kevinnek?
Kérdeztem, hogy van.
„Hát nem jól, de azért van remény.”
Én meg: „Igen? Mennyi remény van?”
Mert ha a rák nem viszi el, akkor én igen. Túl sokat tud.
Hálálkodtak az aggodalmamért. Hát aggódtam is.
„Szóljatok, ha túl van rajta!”
Ők meg: „Úgy lesz.” Letettük.
Egy hétre rá már kezdtem parázni.
A telefont lestem.
Aztán végül… ja.
Hívtak, hogy… Aha.
Beteljesült.
Ennyi a poén. Meghalt, vége.
Nincs happy end.
Csak abban az értelemben, hogy ennek így kellett történnie.
A Chappelle-stand-upokat nézve feltűnt…
Ja, ő a legjobb.
Feltűnt, hogy amikor a poénoknál röhög, akkor…
Ez kicsit fáj azért.
Jó kemény lábai lehetnek.
Gondoltam, nekem is kéne valami,
amit a poénoknál bevethetek…
Ilyesmi.
Egy jó vicc után csinálhatnék így.
„Beteljesült.”
Tarthatnék ilyen plasztikbigyókat a zsebemben,
hogy a csattanó után…
Szomorú ez az év.
Elvesztettem a zaklatómat.
Ami ugye szomorú.
Csak azt becsüljük, amit elveszítünk.
A nőt, aki zaklatott, úgy ismertem meg, hogy a házam előtt állt.
Fura az ilyen, mert az agyunk kétféleképpen látja.
Az első alkalomnál az ember egyrészt borzongani kezd,
másrészt viszont örül annak, hogy bejött neki az élet.
De jobban megnézve a nőt talán annyira mégsem.
Sosem felejtem el. Kint állt a nő,
a pólóján meg az én arcom.
Még csak nem is előnyös fotó volt.
Ide-oda türemkedett, a szemem összevissza állt.
Tiszta rémálom volt. Megsértődtem.
Annyira gáz volt, majdnem odamentem, hogy: „Hé!
Ha ezt akarod csinálni,
itt van rólam öt fotó, ami oké.”
Szóval hazaérek, ő meg ott áll.
Zaklatni jött, szóval…
nem jó csaj.
Az ilyen zaklatókról nem a szexi jut eszedbe.
Ha szexi lenne,
nem zaklatna, hanem a csajom lenne.
Szóval ja. „Mennyire szeretsz? Kitaláljuk. Na, lássuk!”
Szóval hazaértem.
Megérkezem, a nő meg ott vár.
Nincs pisztolyom, de ő azt nem tudja.
Csomó Különleges ügyosztály- epizódban láttam,
hogy amikor kiszállnak a tetteshez,
felmutatják a fegyverüket, majd így teszik a kabátjukba.
Így járkálnak, hogy látszódjon, de senkit se rémisszenek meg.
Nálam nem volt pisztoly, de ő ezt nem tudta.
Az ujjaimmal formált pisztolyt
zsebembe vágva
indultam meg a nő felé.
Így néztem rá.
Ő meg elvigyorodott.
Rendesen… Nem is értettem.
Aztán leesett: ő ezt a farkamnak hiszi. Aha.
Neki ez a kívánsága, ugye. A…
És akkor azt mondtam: „Nem a farkam, csak az ujjam!”
Ami rosszabb. A farkam jobb lett volna.
Így én tűnök lúzernek a saját zaklatóm szemében.
Felé billen a mérleg, mert bizarr módon én zaklatom őt.
Megkérdeztem, mit akar.
Nem tudtam, hova nézzek, hisz ott voltam a pólóján,
totálisan szanaszét.
Ő meg… Kicsit féltem vele beszélni, zavarban voltam.
Kérdeztem, mit akar. Rávágta, hogy: „Szeretlek!”
Azt feleltem: „Tök jó, de itt tilos lenni.”
Kérdezte, miért.
Nem tudtam mit felelni. Idáig még nem fajult a helyzet.
Általában bocsánatot kér, akit elküldök a búsba.
Feleselésre nem számítottam.
Közöltem, hogy: „Nem tudom, egyszerűen tilos.”
Ő meg: „Miért?”
Nem tudtam mit mondani.
Próbáltam megfogalmazni, és belegondolva arra jutottam,
hogy enyhén zakkant a nő.
Én is bolond vagyok,
és hát mi… felismerjük egymást.
Tuti, hogy zakkant a nő, és…
Eleve ott a pólója.
Ugye.
És engem zaklat, ugye?
Kicsit kellemetlen volt.
Tudtam, hogy normálisan és óvatosan kell kezelnem a szitut.
Úgyhogy mondtam neki, hogy…
Próbáltam alapszinten fogalmazni.
Közöltem vele, hogy: „Hé! Azért tilos itt lenned,
mert ide járok kakálni.”
Mikor ezt kimondtam, a szemében fény csillant,
mintha kifalvai kivé vált volna.
Nézett, hogy: „Mi?” „Aha, ide kakálok.”
Ő meg: „Pfuj!”
„Ugye akkor nem akarsz itt lenni?”
Ő meg: „Dehogy!”
Kicsit zavarba jöttem. „Miért? Örülhetnél neki.
Örülj neki, ha láthatsz kakilni!”
Nem értette.
Mondtam, hogy: „Hagyjuk! Ne járj ide! Ciki lenne, ha épp nagyvécéznék.
Crohn-beteg vagyok, szóval háborús övezetnek tűnhet.”
Mire ő: „Oké, bocsánat. Soha többé nem jövök ide.”
És lelépett. Azt hittem, megoldódott a probléma.
De nem, ez csak az első találkozás volt.
Hosszú sztori, készüljetek!
Amúgy tényleg crohnos vagyok,
19-20 éves koromban sokat beszéltem róla,
mert nagyon rossz volt.
Ma már az idő 90%-ában jól elvagyok.
De a…
Fura, mert nem szívesen beszélek róla.
Jó gyógyszereket szedek, mert jól megy a szekér.
Így hát jól…
De azért gondoltam…
Undorító, de muszáj kimondanom.
Odajönnek hozzám idegenek azzal,
hogy Crohn-élményekről folytassunk eszmecserét.
És azért ez…
Ráadásul nem a mosdóban.
A boltban, sorban állás közben odajön valaki,
hogy: „Szia!
Szintén.”
Én meg: „Mi van?” Azt feleli: „Ja.
Szintén folyton fostos.
Amúgy Phil.” Én meg… Faszom!
Nincs pofám közölni, hogy én más szinten vagyok Crohn-beteg.
Ebben én vagyok a Magic Johnson.
Oké, akkor…
Szóval elutaztam egy időre.
Anyám és az ő 79 éves Terryje
vigyáznak a házamra.
Terry nő.
Anya rám szólt egy fellépésem után, hogy ezt tisztázni kell: Terry nő.
Azt mondta: „A Terry fiúnév is lehet, mi pedig szeretjük Terryt,
és ha az emberek elkezdik…
Ne higgye senki, hogy férfiról beszélsz, szóval mondd el, hogy nő!”
Mire én: „Te, anya!
Magasról leszarnak ám
titeket Terryvel.”
Tehát anyám és a 79 éves Terry, aki nő,
vigyáznak a…
Ja-ja, így már működik a poén!
Ők vigyáznak a házra. Anya más valóságban él.
Nagyon okos nő, csak…
Olyasfajta anya, aki folyton így reagál: „Tényleg?
Na ne!”
Nem hisz el semmit. Mondtam is neki. „Tudják ám, hol lakunk.
Idegenek bánthatnak téged.”
Ő meg: „Dehogy! Azok téged akarnak.
Engem nem bántanak.”
Mondom: „Jogos, de azért vedd komolyan! Para az ügy.
Zaklat engem egy nő,
és jó, ha tudsz róla, hátha idejön.”
Ő meg: „Jó, hogy néz ki?”
Mondom: „Tudni fogod. Hidd el! Egyértelmű lesz.”
Szóval elutaztam.
Felbukkan a zaklató, becsenget.
Anyám kinyitja: „Hát te meg ki vagy?”
Anyámnak ilyen a hangja.
Mint egy Hubie-karakternek az Adam Sandler-filmben.
„Na helló!”
Gondoljatok erre, urak, swingerkedés közben!
Olyanokat mondana, hogy: „Hú! Köszi szépen!”
Rég nem volt már senkivel, nem tud csúnyán… „Köszönöm!”
Szóval anyám: „Hát te ki vagy?”
A nő meg: „Pete barátja.”
Mire anya persze: „Akkor gyere be!”
A zaklatóm három órán át nézte A Grace klinikát anyámmal és Terryvel.
Eltelik három óra,
mire anyámban végre felmerül, hogy felhívhatna,
nem járok-e arra, hogy találkozzak a nővel.
Felhívott: „Szia! Hol vagy?”
Mondom: „Londonban.”
„Pedig itt van a barátnőd.”
„Igen? Jó nő?”
Mire anya…
Mire én: „Akkor ellenség!
Menekülj, baszki!”
„Ez fontos! Menj a garázsba, és hívd a zsarukat!
Ne keltsd fel a gyanakvását!”
Remélem, mással ilyesmi nem történik,
de hallhattam a telefonban szerepelni anyámat.
Amit imádok.
Folyton kéri, hogy intézzek neki szerepet.
„Jól van, akkor menj ki a garázsba!”
Ha kijutsz a garázsba,
leeshet egy meghallgatás.
Kiment. Mondtam, hívja a haveromat.
Nagyon ritka az ilyen, amikor van egy ősrégi barátod,
mindennap együtt drogoztok, aztán három hónapig nem látod,
és amikor találkoztok, már zsaru.
Rákérdezel: „Tasty?” Mire ő meg: „Tasty őrmester.”
Ugye?
Akkor átírlak a telómban Tasty őrmesterre.
Szóval odamegy Tasty.
Ki vagyok hangosítva Tasty, anyám és a zaklató előtt.
Terry, a nő, lelépett.
Tasty azt mondja: „Itt van. Mit csináljuk vele?”
Én meg: „Te vagy a zsaru.” „Hát, meg is bilincseltem.”
Mire én: „Az jó. Nagyon jó.”
Tasty meg: „Ajándékot hozott.”
Mire én: „Oké, bontsd ki!”
Ő meg: „Mi?”„Nyisd ki!”
„De miért?” „Mert ajándék.”
Miről beszélsz?
Az a nő követ engem, biztos sokat tud rólam.
Még jó is lehet.
Sok szart kapok ajándékba. Tőle talán…
Azt mondja: „Bomba is lehet!” „Jaj, honnan tudna bombát gyártani?
Még pólót sem tud csinálni. Szerinted…
a bomba menne neki?”
Ő meg: „Hát jó.”
Kihangosítottak, ezt hallom.
Tasty haverom meg…
„Ne!
Haver!
Hát ez felkavaró!”
Ami Tasty szájából durva jelző.
Ritkán él bonyolult szavakkal.
Kérdem, hogy mi az. Ő meg: „Hallod, 20 darab szennyes alsónemű!”
Jaj már! Ilyet nem kaptok senkitől!
Több tiszteletet a csajnak! Így csak én beszélhetek róla.
Ti nem kaptok 20 szaros bugyit az imádóitoktól.
Ja. Kurva figyelmes.
Felhívtam a csajom, hogy szedje össze magát.
Még Terryt, a nőt sem ismeri.
Húsz bugyi? Jó, undorító, de akkor is figyelmes.
Egy darab undorító.
Annak az az üzenete, hogy „Kapd be!
Nesze, a szarom.” Ugye?
Húsz viszont már szenvedélyből fakad.
Igen, őrültség, de hát a szerelem is az.
Talán a Crohn-betegség kapcsán kommunikál valahogy az ürülékével.
Ki tudja? Hisz kretén.
Húsz darab? Az már figyelmesség.
Ahhoz idő kell.
Egy nap alatt nem lehet 20 szaros bugyit kitermelni.
Hiába megy a hasad, a 11. már túl fakó lenne.
Szerintem nála napi egy volt. Ezen mindennap gondolkodom.
Mert jólesik.
Szívesen elképzelem.
Egy hosszú nap után hazaér,
mikrós pizzát eszik az Acer laptop fölött.
Felmegy az emeletre.
Vetkőzni kezd.
A Pete-szentély előtt.
Tele poszterekkel rólam, de azokhoz sem ért, szóval így nézek…
szanaszéjjel.
Betesz egy szexi számot. Neki szexit.
Mondjuk a „Mambo No. 5”-ot vagy ilyesmit.
Megkezdi a szeánszot, gyertyát gyújt,
pukival eloltja. Így indít.
Felnéz rám.
Valahonnan őrá nézek.
Elhelyezkedik.
One, two, three, four, five…
…gin and juice But I really don’t wanna…
Aztán jól beledörzsöli…
Aztán meg Kobe-hopp, elteszi nekem a dobozba.
Felkiált…
„Még 19 kakimeglepi vár Petey-re!”
Ez az én álomképem, és ha akarom, kiverem rá!
Tasty kérdi, mi legyen.
Mire én: „Dobd ki! Tegyél félre egy bugyit!” Bocs.
Távoltartási végzést intézek, vagyis bíróságra járok.
Hivatalos személyeknek fejtem ki, hogy félek ettől a nőtől.
Épp készülök bemenni a bírósági tárgyalásra,
amikor ott terem Tasty.
„Beszéltem a barátnőddel.”
„Na menj a picsába!
Aha. „És mit mondott?”
„Hogy ma nem tud bejönni.
Egy iPaden át beszél majd.”
Én meg: „Mi a fasz van? Hogyhogy nem jön be?”
Rajtam lóg, az a dolga.
Hogyhogy nem jön?
Próbál összezavarni?
Mert működik.
Kicsit elszomorodtam.
A kakimeglepi figyelmes ajándék volt.
Amellett, hogy undi.
Szóval azért vártam is a találkozást.
Nem akartam szexire venni, de azért kiöltöztem.
Bizony!
Azt üzentem vele, hogy: „Szia!
Ne add fel!” Ugye?
„Van, amiért érdemes küzdeni.”
Mit neked egy távoltartási!
Kérdeztem Tastyt, mi történt.
„Mi történt a csajjal?”
Azt felelte: „Hallod, kimondták, hogy nem beszámítható.”
Nem állítható bíróság elé.
Vagyis egy rakás orvos
és köztisztviselő megvizsgálta,
majd azt mondták: „Nem.”
Szóval megsértődtem.
Azért számomra ez cseppet kurvára kínos, nem?
„Nem beszámítható”?
Nem érzékelitek, hogy ez milyen súlyos.
Perspektívába helyezem.
Jeffrey Dahmerről…
kimondták…
hogy beszámítható.
Pedig ő melegeket gyilkolt és evett meg.
Az utánam koslató nő meg mehet a diliházba.
Ez valami vicc, bazmeg? Nevetséges.
Azért a meleggyilkosság és -evés mégsem szarosbugyi-szint!
Életemben először éreztem, hogy szavaznom kell.
Korrupt a rendszer!
Azt mondja Tasty: „Még valami. A nő szerint beszéltetek egymással.”
Mire én: „Eskü, hogy…”
„Telepatikusan.” Mire én: „Hú!”
Már féltettem a másik telómat.
Szóval telepatikusan.
„Azt állítja, te üzented neki az elméddel, hogy odajárjon.”
Én meg: „Húha, az durva.”
Aztán ott hagyott, én meg elszomorodtam.
Hisz úgy kicsíptem magam.
Őszinteségi rohamom támadt, és…
„Halló?
Hiányzol.
Köztünk kellett volna maradnia, hogy beszélünk.
Terryt és anyámat pedig meg kellett volna ölnöd,
hogy miénk legyen a ház.
A zsebemben van a bugyid.
Bezacskózva, nehogy elmenjen a szaga.”
Szóval elmentem a tárgyalásra. Én nyertem, ami tök jó.
Sosem szoktam nyerni.
A bíró azt mondta: „Börtönbüntetésre alkalmas.”
Csak néztem. „Szeretné, ha börtönbe menne?”
Mondom: „Nem, csak a gyepemről tűnjön el.”
Tiszta Gran Torino. „Tűnés a gyepemről!”
De semmi komoly. Csak egy távoltartási kell.
Azért a hátsó helyekre beülhet, hadd fizessen.
A fellépéseimet megnézheti.
A bíró meg: „Ne is tartóztassák le? Milyen nagyvonalú!”
Én meg: „Köszönöm, uram.”
Erre ő: „Akkor jöhet a B terv.”
Leüti a kalapácsot, és mindenki…
Én meg: „Hé, várjunk! Mi az a B terv?”
A válasz: „Semmiség. Fél évre betesszük a nőt
egy elmeszanatóriumba.”
Én meg: „Mi? Az nem biztonságos.
Hisz ott összefuthatok vele!”
Ezzel az erővel a Dave & Buster’sbe is elküldhetné.
Nekem olyan a rehab, mint a Cheers.
Ott mindenki tudja a nevem.
Egy hónapra rá meglett a távoltartási.
Csak akkor fogtam fel, amikor egy nap
senki sem várt a háznál.
Akkor tudatosult.
Anyámmal szoktam nosztalgiázni róla. „Emlékszel? Odakint állt.
Emlékszel?
Emlékszel, amikor karácsonyra sütit küldött,
és először Terryt, a nőt kínáltuk vele…
hogy lássuk, ehető-e.”
Szóval kicsit hiányzott a nő.
Néha próbáltam üzenni neki: „Szia! Hol vagy?”
De nem vette a jelet.
Egy hamis Insta-fiókkal kezdtem utána koslatni.
Megtaláltam.
Jól megvolt.
Így a legjobb mindkettőnknek.
Végiggörgettem.
Mégiscsak a rögeszméje voltam, azzal nem lehet csak úgy leállni.
Nyilván keresett más célpontot.
Nézegettem az Instáját,
és láttam, hogy Jack Harlow-fan lett.
Bírom Jacket, de ez kurvára fájt.
Felért egy tökön rúgással.
Gondoltam: „Ha Matt Rife-fan lesz, én kinyírom magam. Esküszöm.”
Szóval rábukkantam egy videóra,
a nő Jack Harlow-koncerten van benne.
Jön Jack Harlow, és…
Ráközelítek, és látom, hogy a nőn Jack Harlow-s póló van.
Mostanra belejött, mert a fotón Jack jól néz ki.
Ledöbbentem.
„Rajtam csak gyakorolt.”
Jön Jack, a nő kiált: „Szeretlek!”
Szörnyű!
Ráadásul Jack válaszol: „Én is téged.” A nevén szólítja.
Én meg: „Jaj! Ez biztos jólesik neki.”
Én meg addig „izé”-nek neveztem.
Nem tudtam.
Hányingerem volt a látványtól.
Jack épp elindulna a kocsijával,
a nő meg: „Várj, Jack, adok ajándékot!”
Én meg: „Úristen!”
De komolyan, mintha azt láttam volna, ahogy a csajomat
a legjobb barátom dugja. „Ne!”
Belenyúl a hátizsákjába.
Egyre mélyebbre nyúl, közben én meg: „Úristen! Mi az?”
Előszed egy borítékot.
Odaadja Jacknek: „Ez a tiéd.”
Ő meg: „Kösz szépen.” Elteszi, és elhajt.
A videónak vége. Kilépek.
Mosolyogni kezdek.
Csak egy boríték, mi?
Egy borítékba nem fér bele 20 darab szaros bugyi!
Pár jogi biztosíték.
Valójában nem is 20 bugyit küldött.
Csak kettőt, ami a bűztől 20-nak tűnt.
Valamint nem Jack Harlow-rajongó.
Azt poénból találtam ki.
A harmadik a legfontosabb: tény, hogy lekúrtam.
Viccelek. Csak kinyaltam. Ennyi.
Ráparáztam arra, hogy publikus lett a lakcímem.
Szóval vettem… Vidékre költöztem.
Tök jó. Már régóta akartam házat venni,
és az ingatlanos nő idegeire mentem, ugyanis…
Az elején még izgatott volt: „Az első ügyfelem, aki…”
Ráhagytam: „Aha.”
Ugye.
De hamar elege lett belőlem, mert megnéztem vagy 200 házat.
Mindegyiket imádtam. Folyton cukkoltam: „Ez lesz az.”
Aztán meg… Tényleg lelkes voltam.
Megutált, mert sokáig tartott.
És ez érthető, de én minden házért lelkesedtem,
mert társasházakban nőttem fel,
szóval ezektől eldobtam az agyam.
Ámultam, hogy: „Úristen, kert is van! Mi a fasz?
Föld feletti medence? Hogy emelték ki? Jó ég!
Biztos Frank Lloyd Wright tervezte.”
Megrészegültem az ismeretlen kifejezésektől.
Az ingatlanos: „Itt lehetne a foyer.” Én meg: „Az az, baszki. Aha.”
„Foyer.” Igen.
Aztán volt egy ház,
amire azt mondtam, hogy megveszem.
Tudtam, hogy megveszem.
Ott volt pár haverom meg a nő,
aki totál kimerült, mert már nem hitte el,
hogy komolyan gondolom. Mondtam, hogy tetszik a ház.
Már csak
a ház urának hálója volt hátra.
Amit amúgy főhálónak kell hívni.
Akkor még nem tudtam, hogy fontos így hívni.
Az úrháló nekem okénak tűnt.
Nem sejtettem, hogy a kifejezés a rabszolgaságot idézheti.
Nem tudtam.
Azért fejeztem ki magam így, mert az életben az,
aki házat vesz, az bizony úrrá változik.
Ha vendégek jönnek: „Szép ház.” „Ja, itt én vagyok az úr.”
Házakban járva ritkán gondolok a rabszolgaságra.
Ennyi. Ugye?
Nem kérdezősködöm, hogy: „Hol a szolgaháló?”
Nem érdeklődöm szolgaszobák iránt.
Szóval nagyon tetszik a ház. Meg akarom venni.
Úgy döntök, hogy…
Engesztelésként tolok valami vicceset az ingatlanosomnak. Megnevettetem.
A nappaliban van egy fogas.
Megragadom, és így szólok:
„Hadd lám az úri hálót!”
Igen.
Az ingatlanos, aki amúgy fekete…
szóhoz sem jut.
Próbál kinyögni valamit.
Esélyes, hogy leállítana.
Csakhogy én már előadok.
Szóval amikor próbál…
Rákiáltok: „Ne vágj az úr szavába!
Hadd lám az úri hálót!
A legeslegnagyobb szobát, mert én vagyok a király!”
A haverok fetrengenek a röhögéstől, mert rasszisták.
Kurva jól érzik magukat.
A nő végül megragadja a fogast,
és felkiált: „Elég!
Fejezze be! Azt főhálószobának hívjuk.
Nem hívhatjuk úri hálónak. A rabszolgaság miatt.
Ma már komolyan vesszük ezt.”
Mire én: „Ja.”
A srácok kezdtek feltápászkodni.
És…
Ugye?
A nő meg a kezembe nyomta a fogast.
Kínos lett a csend.
Tanácstalan voltam, de aztán eszembe jutott,
hogy 15 éves karrierem során egyvalamit megtanultam:
bele kell élnem magam.
A poénba. Igen.
Főleg, ha nem működik.
Így is lett.
Rárivalltam: „Még nem fejeztem be!
Mindenki úr
a saját otthonában. Ezek csak szavak.
Minő balgaság a rabszolgaság!
Meghánytam-vetettem, a házat megveszem!
Ha aláírod a titoktartásit.
Mondjuk a főfoyer-ban.”
Szóval vidéken lakom.
Anyám egy hamis Twitter-fiókkal
akart megvédeni a trolloktól.
Cuki, amíg nem a te anyád csinálja.
Nem igaz? Ha másé csinálja: cuki!
Ha a tiéd: „Ne bassz!”
Egy hamis Twitter-fiókkal akart néhány éve megvédeni a neten.
A JoeSmith1355 névvel regisztrált.
Okos húzás. Őt máshogy hívják.
Középkorú nő, nem vágja a Twittert.
Igaz, hogy JoeSmith1355 a felhasználóneve,
a profilneve viszont Amy Davidson.
Ami a legjobb: a profilképén szintén ő van. Igen.
Egy este gyűlölettweetekre maszturbáltam,
hogy erősebbé váljak.
Görgettem lefelé,
és kiszúrtam egy fiókot, ami mindig engem védett.
Akkoriban, ha Safariból nézted a Twittert,
a kép és a profilnév nem látszott, csak a júzernév.
Olvasom a tweeteket, mindenki gyűlöl.
JoeSmith355 viszont mindenhol megvéd.
Csomó kedves dolgot írt rólam. JoeSmith1355.
Úgy éreztem: „Ezért csinálom.”
„Köszönöm, JoeSmith1355.”
Ugye? Olvastam a tweetjeit,
és az egyik annyira konkrét volt,
hogy hangosan kimondtam: „Hisz ez anyám!”
Furcsa ilyet recska közben mondani.
És azért még befejezed. „Utána felhívom!”
Egyből tudtam. Így szólt a gyűlölettweet: „Pete Davidson meleg.”
JoeSmith1355 válaszolt:
„Nem éppen!
Legfeljebb gyerekkorában voltak meleg vonzalmai
Leonardo DiCaprio miatt.
Pihend ki magad! Csá!”
Felhívtam anyámat.
Beleszólok: „Joe Smith…
1355?”
Ő meg: „Honnan tudod?”
„Ott a képed és a neved a profilodon!”
Ő meg: „Jaj! Terry!”
Vagyis anyám a Twitter-fiókot
a 79 éves Terrykével csinálta, aki nő,
mégis ő a ház ura.
Köszönöm szépen! Ez óriási volt.
Szép estét! Viszlát!
A feliratot fordította: Marik Gábor