«БУТИ СОБОЮ — ШАЛЕНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ.
ЗНАЧНО ЛЕГШЕ БУТИ КИМОСЬ ІНШИМ АБО ВЗАГАЛІ НІКИМ».
СИЛЬВІЯ ПЛАТ
- Незабаром кінець. - Кінець чого?
Кінець фільму. Кінець зйомок.
- Завжди є наступний. - Ти чув мене?
Мені почало сушити очі.
Просто раптом.
Наче в них пісок чи щось таке. Постійно.
Був тут окуліст. Той, що з лінзами.
Вибач. Скіп має перевірити. Думає, може, не вийшло.
Шовкова сорочка — це біда.
Я не збираюся цього терпіти. Я спитала: «Що мені робити?»
Джею, скажеш щось, будь ласка?
- Я люблю тебе. - Ще, будь ласка.
Десять, дев'ять, вісім, сім. Вівторок, четвер, середа.
- Джею, ти найкращий. - Напевно, є ще кращі.
Народ, у цьому кадрі буде вся сцена.
Він дав мені ці краплі — і як рукою зняло.
Сухість пройшла.
Треба бути попереду. На два кроки попереду.
Я прийняла рішення. Я не хочу...
Зараз ти максимально хвилюєшся, тому, звісно, хочеш кинути.
Я знаю, бо я твій тато.
У вас чудове волосся. Це той кондиціонер?
- Очікування — це найгірше. - Дай я перевірю штани.
Вибач, що перебиваю, але Гейлі хоче тобі багряніше пальто.
У тебе перець чи равіолі? Треба було взяти равіолі.
Я випив коктейль.
- Нащо молодість? - Куштувала печінку?
- Народ, ховайтеся. - Де собака?
Можна сюди собаку?
Джей хоче пса. Френкі, можна його?
- Той пес заробляє більше, ніж ми. - Можна мжичку?
Це мжичка? Більше схоже на потоп.
Повір, це мжичка.
Я бачив, як ти розквітаєш на цьому турнірі.
У тебе тепер класна друга подача.
Гадаєш, Коко не хвилюється? Не боїться? Не дзвонить татові?
- Багряніше пальто. - Багряніше краще.
- Еспресо вам. - Дякую. Після четвертого — лише ковток.
Ти нова, нічого. Бачу каву — п'ю.
...останній фільм для всіх нас.
Світло згасне — і на цьому все.
Звісно, треба було подзвонити, пупсику.
Тільки не гризись цим.
Зараз ти пізнаєш себе з усіх сторін.
Я мав копію в 5К.
- Провина — вторинна емоція. - Не ту.
- Дякую, Клею. - Нема за що.
Я не їв сьогодні хліба. Ні. Це твій брат.
Що думаєш? Кілька вдалих уже є.
Як є, так і має бути. Хай буде, як є.
- Хочеш ще один? - Давай, подивимось.
Тихо, будь ласка! Записуємо дубль.
- Звук. - Є.
Звук пішов.
- Тихо, будь ласка. - 138E, дубль 11.
Люба, зачекай хвильку. Я лиш гляну дубль.
І... мотор!
Я більше не хочу тут бути, Джеррі.
Я хочу піти з цієї вечірки.
Знаєш... Він зарано. Можна ще раз?
- Притримай Джеррі. - Знято!
- Не зупиняй. Знімай далі. - Знімаємо.
Ще анчоусового паштету...
- Тихо, будь ласка. - Дякую.
- Гаразд, добре. - Добре, знімаємо.
Мотор.
Я більше не хочу тут бути, Джеррі.
Я хочу піти з цієї вечірки.
Певною мірою...
я вже помер.
Мені пощастило.
Мій час минув, коли я був ще живий.
Я мав побачити, як усе скінчиться.
Таке божевілля. Коли помираєш...
усе твоє уявлення про себе...
перевертається.
Ти добрий пес.
І... знято. Чудово!
- Можна ще раз? - Серйозно?
Хочу ще дублик. Гадаю, я можу й краще.
Тихо, будь ласка!
Інакше. Не знаю.
- Але якщо ти задоволений... - Дуже.
- Добре. - Якщо є ідеї...
Я думав, так. А ти задоволений?
Я в захваті. Але, звісно, можна ще раз.
- Тобі сподобалось? - Дуже.
- Добре. - Деякі попередні теж гарні.
Круто.
Все?
Все.
Усі сцени Джея Келлі знято!
Фільм «Їх залишилось восьмеро» знято!
Ти молодець. Усе вийде.
Це така честь. Дякую за довіру.
Ми вийшли до фіналу, Вів'єн. Це треба відсвяткувати.
І добре відпочинь, бо Ґрінберґи — грізні суперники.
Але я поставив би на нас, мала.
Я люблю тебе, Віві.
- Жозе! Старий! Ви неймовірні! - Дуже дякую! Дякую.
- Скіпе, про вас завжди забувають. - Дякую.
- Люба, я передзвоню. - Дякую за подарунок.
Добре, народ.
Усім дуже дякую. Усі великі молодці.
Час дещо нагадати.
Завтра захід «Омеги». Авто буде об 11 ранку.
- Кенді... - Буде о дев'ятій.
- Ти дивився? - Так.
І нічого не кажеш.
Моя думка тебе лиш дратує.
Мені твоє мовчання як вирок.
Вийшло блискуче. Сьомий дубль найкращий.
Чому він?
- Я в це не лізу. - У що?
Ти завжди такий, коли фільм знято.
Емоційний, а потім виниш мене.
Може, таки сьомий. А може, відразу покажуть пса.
Пес був супер.
Як воно, Джею, відчути власну смерть?
- Я ж не помер. - Це зрозуміло.
Але як ти граєш те, чого не робив?
- Вдаю, Кенді. - Хтозна, чи хотів би я так уміти.
Дякую вам за старанну роботу. Ви просто чудові.
- Без вас нічого б не було. - Дякуємо, Джею.
- Ти найкращий. - Я найкращий.
Чому всюди, куди я заходжу, є шматок чизкейку?
Він у твоєму райдері поруч із фруктами та різними водами.
Чому він у моєму райдері, якщо я його навіть не люблю?
А казав, що любиш.
- Неправда. - Правда. Ти просто забув.
Тоді в райдері треба записати: «жодних чизкейків».
І завтра вечеря з Дейзі.
- Шеф Маріо готує особливі тамале. - Добре.
І знову дзвонив Антоніо з Флорентійського фестивалю.
- Питають про почесну премію. - Я ж відмовив.
Я їм передав.
- Але вони дуже вперті. - Усе одно ні.
Я просто нагадую, бо це поважні люди.
Нізащо у світі.
- Нам і ніколи. - Жодних почестей. Нізащо.
За кілька тижнів нові зйомки. Добре.
Мабуть, тоді я й зрозуміла, що розумніша за тебе.
Що ти маєш на увазі?
- Я знаю більше. - Справді?
- Не знаєш. - Знаю.
Про що?
Про все. Столиця Хорватії?
Я не впевнений, чи знаю довбану столицю Каліфорнії.
Дружина Агамемнона?
Слухай, це просто факти. Їх може знати будь-хто.
Я знаю більше про емоції. Для цього треба прожити життя.
У мене розвиненіший емоційний інтелект.
Не хочеш, щоб я була розумнішою?
- Хіба не в цьому суть? - Так.
- Тобі не здається, що ще зарано? - Час я не вибираю.
- Гарно вийшло. - Правда?
І не скажеш.
Так, постаралась. Лишила трохи сивини.
- Зазвичай роблять дуже чорне. - А не...
Ні, якраз добре.
Я тобі радила б стати повністю сивим.
Можна, але не зараз.
Добре, я маю зустрітися з Мозесом і Ріо.
Люблю тебе.
А хіба ми сьогодні не разом вечеряємо? Маріо готує тамале.
А ми домовлялися?
Добре.
Іди. Гуляй з друзями. Повечеряємо іншим разом.
У мене скінчилися зйомки, а далі фільм братів Луїсів.
Прямо тут, на студії.
Ціле літо буду тут.
Я їду в Європу з Ріо, Мозесом та іншими друзями. Я ж казала.
- Я думав, у липні. - Ні, я казала про червень.
У суботу я лечу в Париж,
а звідти ми вирушаємо до Тоскани.
У суботу? Так... Це ж...
У суботу... Це ж так скоро.
У мене два тижні відпустки. Ми навіть не нагуляємося.
- Це твоє останнє літо. - Тому я хочу до друзів.
Мені без тебе тут буде так самотньо.
- Не буде. Ти не буваєш сам. - Справді? А мені ніби навпаки.
Дякую, Сильвано.
Гаразд.
Може, я з вами?
У Парижі ми йдемо на класний джазовий фестиваль,
де буде повно людей, тому ти не підеш.
До П'єнци їдемо потягом без першого класу.
Це теж не для тебе. А спатимемо ми в наметах.
Тобто... Та ну, ти що.
- Та я виріс у наметі. - Це було давно.
М'язова пам'ять нікуди не ділась.
Ну, гаразд, добре. Мені пора.
- Привіт, Ронні. - Дейзі.
Я бачила пост Вів'єн про теніс. Ви дуже милі.
Вийшли в фінал. Ми в такому захваті.
Тепер ти не сам, тату.
Хочеш тамале?
Пітер Шнайдер помер.
- Чорт, треба йому подзвонити. - Ні, я щойно дізнався і поїхав до тебе.
Помер.
Справді?
Мені шкода.
Я знаю, як ти його любив.
У мене досі є його повідомлення.
Коли ти востаннє його бачив?
Не знаю. Може, пів року тому.
Дорогенький, я зроблю тобі сандвіч.
Радий тебе бачити, Пітере. Я скучив.
Де в тебе ножі?
На магніті біля кухонної дошки.
- А, так. - Барбаро, вибач.
Ти прибрала, і знову безлад.
Нічого, Джею.
Знаєш, старий...
Останнім часом я відчуваю, ніби життя...
якесь нереальне.
Може, краще сказати, що життя не відчувається...
реальним.
Я чув про твій розрив з тією моделлю рук.
Розрив — це як смерть, правда?
- Майонез? - У холодильнику, на полиці.
О, так.
Як там дівчата?
Дейзі навесні закінчує школу,
далі Університет Джонса Гопкінса,
біохімія, — хочеш вір, хочеш ні.
- Яка розумниця. - Потім...
Джесс у Сан-Дієго.
Тут...
Я не знаю, що й робити.
Щось вигадаєш. Маєш оливкову олію?
Так, он там.
Я часто згадую про «Кренберрі-стріт».
Нам тоді так весело знімалося, правда?
Нам завжди було весело.
Ти ж знаєш, що незабаром 35-та річниця?
Через рік народилася Джесс. Тому й знаю.
Усі мої спогади — це фільми.
Для нас фільми — це ніщо інше.
Відрізки часу.
- Огірочки маєш? - У комірчині.
Мабуть.
Так, ось і вони.
- Перевір дату. - Солоні огірки не псуються, любий.
Ще й як псуються.
Ці добрі.
Тридцять п'ять років. Як це можливо?
Усе можливо, синку.
Тоді була така магія.
Я розбалувався. Думав, так буде щоразу.
- А воно не так. - Таке буває рідко.
Я радий, що ти згадуєш про нас.
У мене є одна стрічка, куди я хочу тебе запросити.
Про повію, я тобі розповідав.
- Он як? - Еге ж.
Зараз у мене зйомки, а потім одразу наступний фільм.
Чув про братів Луїсів? Молоді хлопці.
Вони твої фанати.
Я не в захваті. Монтаж, як на MTV.
- Хтозна, чи матиму я час. - Любий, я можу зачекати.
Пітере, я ж сказав, що це не моє.
Ми з асистенткою Шеллі переписали.
Ти бачив її на прем'єрі того дурня.
Стало сучасніше. Є мобільні телефони.
Це не те, що я хотів би спробувати.
Я хотів Дафні на роль дружини.
- Вона на пенсії. - Якби ти тільки приєднався...
Адвокат каже, що треба ім'я.
Я не можу.
Скажу чесно, синку.
Мені треба гроші.
- Гроші я дам. - Але я маю зняти ще один фільм.
Я хочу два, один за одним.
Без перерв.
Знаєш, як сказав Трюффо.
«Іноді кількість вражає».
Мистецтво — це особисте. Ти це знаєш.
Я розумію.
Ти міг би допомогти самим ім'ям.
Не можу.
Вибач.
Смакота.
Огірочки не псуються.
Батька я майже не бачив.
У 70-х і 80-х він постійно був на зйомках.
У нього почалися важкі часи
після кількох стрічок, які у вас, у Голлівуді, назвали б
крахом чи фіаско.
Вибачте, я не з кіноіндустрії, тому не знаю вашого жаргону.
Провали, що стали тепер культовою класикою для зумерів.
Коли всі відвернулися від нього після третього банкрутства,
коли він продав улюблений дім,
Каса-дель-Оро в Бел-Ейр,
і переїхав в однокімнатну квартиру,
він завжди старався знайти гроші
і мріяв про наступну стрічку.
Помираючи, він поглянув на мене й сказав:
«Я знаю, чим закінчиться фільм.
Він про любов».
Ти ж мене не пам'ятаєш?
- Звісно, пам'ятаю. - Ні.
- Так. - Де ми познайомились?
Я був у єдиному фільмі, який він режисерував на коні.
Я обох вас люблю. Піду рятувати Джея.
Як гадаєш, скільки...
- О 15 я прибираю пляж. - Ми підкинемо.
- Якщо спізнюся, не зарахують. - Їдьте.
Не дивно, що це його найгірший фільм.
- Ти гадки не маєш, хто я. - Та ні. Маю.
Я тобі не вірю.
Дякую, що прийшов, Джею.
Мені шкода, Нейтане.
Знаєш, тато завжди казав, що йому дуже пощастило знайти тебе.
Він змінив моє життя.
Він так само думав про тебе.
Він передав тобі одну з хустин.
Я радий, що ми прийшли. Це дає відчуття реальності.
- У мене його зовсім немає. - Я знаю.
Смерть завжди несподівана, особливо в Лос-Анджелесі.
Гарна хустина.
- Хочеш? - Дякую.
Чому я не знявся в нього ще раз?
Ти так почуваєшся, бо ти добра людина.
Я міг дати своє ім'я. Бо він просив мене про це.
- Джею? - Привіт.
- Тім? - Так.
Тімоті. Привіт.
Привіт. Не бійся, я не ходжу за тобою...
Ні, ні, ні, я...
- Ми оце... - Так.
Велика втрата.
Так, сумно. Він був особливим.
Ми постійно зайняті, а люди тим часом помирають.
Роне, це Тімоті, ми жили в одній кімнаті.
Ми разом вчилися грати. Мій старий друзяка.
- Друзяка. - Так, так, Тім. Радий зустрічі.
Рон Сукеник, менеджер і друг Джея.
- Я розповідав. - Я чув про тебе.
Та невже? Справді?
Сподіваюся, тільки хороше.
Бо ми тоді були доволі поганими хлопцями.
Так.
- Як поживаєш? - Та все добре.
Живу собі, знаєш. А ти як поживаєш?
Дурне запитання. У тебе все чудово.
Усе гаразд. У мене все гаразд.
Радий тебе бачити.
- Навзаєм. - Так.
Друже...
Ну, що ж...
Бувай, друже.
- Щасти. - До зустрічі.
Я не йду за тобою. Тут моє авто.
Може, якось вип'ємо десь кави чи що?
Так, було б прекрасно. А як з тобою...
Дзвонити в офіс чи як?
- Дзвони мені. - Він передасть...
- Тримай. - А, добре.
Добре. Супер.
Якщо щось не так, то ти не зобов'язаний.
Я маю трохи часу зараз.
О, чудово. Слухай.
Пам'ятаєш «У Джея» біля води?
Так, добре. Там і зустрінемось.
Друзяко!
- Мені теж їхати? - Сильвано, їдь додому.
- Він нормальний? - Так, старий друг. Давно не бачились.
- Там будуть люди. - Нічого.
Люди, пам'ятаю. До завтра.
Не до завтра. Забув? У нас з Віві фінал з тенісу.
- Точно. Удачі. - Не налягай на випивку.
- Добре. - Бо сьогодні стільки емоцій.
Краще пий пиво.
Мій гуру каже, що людина, помираючи
і наближаючись до світу духовного... Дякую.
Вона тоді не так боїться смерті.
Ого, у тебе є гуру. Круто.
Смерть стає не такою реальною.
І...
звісно, влада й успіх стають цілковито нереальними,
бо вони вже не актуальні.
Але, як казав Пітер, залишається тільки...
любов.
- Гарні слова. - Знаю.
Добре, зараз!
- Вітаю. А можна фото? - Так, звісно.
- Дякую. - Ну, давай.
- Є? - Так.
Мені б номер твого гуру.
Так, він чарівник. Йому краще писати.
Такий класний заклад.
Востаннє я тут був...
коли ми ще вчилися.
- Бачишся з нашими? - Ні.
Ні. А ти?
Так. Бувають зустрічі.
Гадаю, ти єдиний, хто ще працює.
Сінді часто працює в озвученні.
Але всі ми рівнялися на тебе.
- О, ні. - О, так.
Ти був найкращим з нас. Ходячий метод.
Я методом не був.
- Та був. - Зовсім трохи.
Ти міг усе. Я міг дивитися, як ти робиш що завгодно.
Я подивився б, як ти читаєш це меню.
Ну ж бо. Давай. Читай меню. Вперед.
Добре, гаразд. Зараз буде без емоцій.
Фрі з трюфелем,
Брюссельська капуста з беконом у медовому соусі, 12 доларів.
Салат айсберг, креветковий коктейль,
кальмари з лимонним айолі, 15 доларів.
Гей...
А тепер читай емоційно.
Не знаю. Я цим не займаюся. Я дитячий прихотерапевт.
Читай.
Цей погляд Джея Келлі.
Мотор!
Добре. Зараз.
Гаразд. Що сказав би Ларрі?
Добре.
Гаразд, я згадав дещо дуже важливе для мене.
Я бачу його.
Я чую його. Я можу все пояснити.
Фрі з трюфелем і сиром,
Брюссельська капуста з беконом у медовому соусі.
Дванадцять доларів.
Шматок салату айсберг і креветковий коктейль.
Кальмари з лимонним соусом айолі, 15 доларів.
Оце і є гра за методом.
Дивовижно. Боже мій.
Моя проблема в тому, що я не був амбітним.
Це така важка робота. Я такого нікому не побажав би.
Я все думаю, може, вже годі.
Та ну, що ти.
У тебе все склалося, Джею Келлі.
Я прийняв два погані рішення.
- Он як? - Так.
Я відмовився від ролі в «90210». Грав у «Гамлеті» в Луїсвіллі.
Круто. Я не грав у театрі...
зі школи. А яке друге?
Привів тебе на ту пробу.
Але щодня біля воріт школи на мене чекають мої хлопці.
Мабуть, воно чогось варте.
Звичайно, варте. Варте всього. Геть усього.
Слухай, мені шкода. Я читав про твої розлучення.
Твої дівчата, напевно, зараз уже дорослі.
Дейзі восени їде вчитися.
На щастя, їй начхати на акторство.
Але... Мені якось лячно...
Коли я думаю про її від'їзд.
Таке відчуття, наче не встиг.
Слухай...
Це трагедія батьківства.
Ми успішні лише тоді, коли стали недолугими.
- Це так сумно. - Припини.
Ти приймав правильні рішення для себе.
Ти граєш у кіно. Світ від тебе цього й хоче.
Мій світ значно менший.
Я вигулюю собак у парку. Ще в мене родина, пацієнти.
Я радий тебе бачити, Тіме.
Приємно згадати ті часи.
Приємно побути з тобою...
і тим хлопцем.
Яким я був.
Справді?
Так.
Гадаю, ти йому вже не радий.
Що?
Буду відвертим. Я терпіти тебе не можу.
Ти вкрав у мене життя.
Нічого я в тебе не крав.
Правда? Ти вкрав мою роботу. Ти вкрав у мене дівчину.
Це майже все, що я мав у 23.
А тепер я щоразу беру журнал і мушу читати про Джея Келлі
та дивовижну історію його перших кроків.
Як він з другом за компанію пішов на пробу до Пітера Шнайдера.
Але роль дісталася йому. Уявіть собі.
А ось друг нікого не цікавить. Той, у кого він її відібрав.
Я сказав Пітеру взяти й тебе.
На роль статиста.
- З однією реплікою. - Мушу йти.
- Якби люди знали... - Мені рано вставати.
- Попрошу рахунок. - Я вже заплатив.
А можна мені автограф?
Так, вибач.
Та не хвилюйся. Я нікому не скажу.
Я не такий.
А я насправді й не знаю, який ти є.
Мені ти не такий важливий.
Ти важливий для інших, може, загалом, але не для мене.
Мені шкода тебе. Я завжди тебе згадував з теплом.
Так почуваюся не лише я, а й твоя дочка.
Дейзі?
Джессіка.
Дружимо на фейсбуці. Порадив їй психотерапевта в Сан-Дієго.
Та він шарл... Не лізь до Джессіки.
- Вказуватимеш, з ким мені дружити? - Не вказуватиму.
Вона вважає тебе пустим.
Може, так і є.
Чи є в тобі людина?
Може, тебе...
насправді не існує.
Моя машина. Облишмо це.
Я роками хотів тебе вдарити.
Давно треба було це зробити.
Давай.
Ну ж бо.
Ти не дістав би тієї ролі.
Нізащо.
Ти зможеш, пупсику.
Знаю. Просто виникає те саме відчуття.
Нічого. А зараз відпусти його.
Намагаюся.
Вибач, Ліз, можна Рон передзвонить? У Вів'єн матч-пойнт.
- Аут. - Знаю.
- Я просто кажу, що аут. - Але як ти це сказала!
- Він передзвонить. - Вибач, тату.
- Мене відволікла мама. - І мене. Я розумію.
Сонечко, не розмовляй, коли ми граємо.
Знаю. Вибач. Ліз каже, що це терміново.
Тату, знаєш про привидів?
Чекайте, хай Вів'єн переподасть, бо її відволікли.
- Тату, ні, я не хочу так. - Роне.
Що це за правила?
Ґордоне, це не «Ролан Гаррос». Хай подасть.
Якщо дати ще одну подачу Вів'єн, то чому б не дати й Мішель?
Чорт, я теж хочу, якщо вже так. Хай буде хаос.
- Я не хочу нової подачі. - Це не нова, бо тієї не мало б бути.
- Так? - Чому не відповідаєш?
- У нас матч-пойнт. - Ти потрібен негайно.
Тату.
Зараз не можу. У нас гра.
А в мене Джей.
- Джей знає, що в мене турнір. - Тату.
Джей покидає фільм, зйомки якого через тиждень.
Братів Луїсів?
- Тату. - Девіде, не облизуй сітку.
Мені подобається смак.
Нічого він не кидає. Джей такий після кожного фільму.
Повір, Роне, справи кепські.
Дуже кепські.
Роне.
- Сьогодні. - Йому подзвонили з роботи.
Тату.
Добре, зараз.
- Тату, знаєш про привидів? - Знаю, Девіде.
Привиди — духи померлих, що повертаються, якщо мають незавершені справи.
Рівно. Наша подача.
Раптова зміна планів. Мусимо призупинити гру.
- Призупинити? - Ні, нізащо.
Є справа. Я маю їхати.
- Куди? - До Джея.
Якщо ти йдеш — це відмова.
- Хто сказав, Ґордоне? - Правила турніру.
- А якби був дощ? - Роне, дощу нема.
- Тату, дощу нема. - Роне.
Я в нормі. Ми можемо виграти.
Знаю. Я мушу їхати.
Вони чекають на тебе.
Дякувати богу.
- Що вчора сталося? - Нічого.
Вшанували пам'ять Пітера. Джей зустрів старого друга.
- Вони поїхали випити. - Щось сталося.
Піде — порушить угоду.
Ти часом не робиш ту кесаділью?
Можу зробити.
- Де Джей? - У спальні.
- Пакує речі. - Для чого?
Я не знаю.
- Відмова — це фінансовий крах. - Це також крах репутації.
Касові збори в нього впали.
- У всіх так. - Йому вже не 25.
- Навіть не 55. - Добре, дзвонять зі студії.
Це все? Ви все сказали?
Ніхто нічого не порушує. Джей гратиме.
- Він каже інакше. - Тепер тут я.
Тоді з'ясуй, чому в нього синець під оком.
Синець під оком?
Джею?
- Здоров, старий. - Здоров, пупсику.
- Куди збираєшся? - Ти прямо з матчу?
Як ви там з Вів'єн?
- Ми вели 5–4 й подавали... - Я забагато знімаюся.
- ...але нічого. Куди це ти? - Я забагато знімаюся?
Гадаю, якраз нормально.
- А ти що скажеш? - Ти дуже багато працюєш.
Бачиш? Барбара не бреше.
- Що вчора сталося? - Спіднього багато не буває.
- Звідки фінгал? - Скажу в літаку.
- В якому літаку? - У тому, що я забронював. Виліт за годину.
- Куди летимо? - Меґ, куди ми?
- До Франції. - До Франції.
До Франції?
Я говорила з Клер, мамою Ріо. Це друг Дейзі.
Ріо платить маминими кредитками, тож вона бачить витрати.
Звісно, бачить.
Дейзі з друзями в Парижі,
а після джазового фестивалю вони їдуть до Італії.
Ох, ці діти зі своїми комп'ютерами. До Франції.
- У понеділок у нас примірка. - Ні, ми будемо в Парижі.
Там будуть обоє братів Луїсів. Марвін і Юсуф.
Якщо тобі треба кілька днів, щоб розвіятися, я скажу студії...
Скажи, що я буду з Дейзі та її друзями
на джазовому фестивалі в Парижі, а далі ми сядемо на потяг до Італії.
І ти стежиш за нею через кредитку матері її друга.
Це мій останній шанс побути з нею, перш ніж вона зникне назавжди.
Я цілком певен, що Дейзі не хоче, щоб ти
їздив за нею по Європі зі своїм почтом.
Я амбасадор «Діор», тому я маю всі підстави бути в Парижі.
А потім я прийму ту почесну премію в Тоскані.
Я відмовив. Ти сказав «ні».
- Я сказав «нізащо». - То скажи «так».
Слухай, візьми кілька днів,
проїдь узбережжям,
замов те піно, що тобі сподобалось у «Пост Ранч».
Пам'ятаєш рушники?
Що це взагалі значило?
- Перенести примірку на вівторок? - Слухай.
Не хочеш — я полечу сам.
Ти сам блукатимеш Європою,
як маленька самотня газель у Серенгеті.
Тільки не газель, а кокер-спанієль.
Що ж, кокер-спанієль усе-таки ризикне.
Сьогодні Дейзі з друзями відвідала Лувр, «Кафе де Флор»,
блошиний ринок, а живуть в хостелі в 11-му окрузі.
Оце вже краще.
Коли прилетимо, здивуємо її на фестивалі.
Ідеально.
Що значить «віддають почесну премію комусь іншому»?
Пояснюю: коли Джей відмовився від почестей,
я сказав їм запросити Бена Елкока.
Ти віддав премію Джея іншому клієнту?
Комусь треба ж її дати, і це гарна цяцька для Бена.
Якого біса? А Джей про це знає?
Я говорив з Антоніо. Вшанують обох.
Але нагорода поки лиш одна.
Я пропускаю три вечірки, зйомки на обкладинку «Веніті Фейр»
і якусь там гру Джастіна через цю дурню.
Знаю. Але це Джей.
- А звідки в нього фінгал? - Скоро дізнаємось.
Тому я за тебе нізащо не вийшла б.
Чому, бо я вірний?
Ні, бо ти послужливий.
Ми летимо до Парижа
Боже, тепер нам ще й слухати це.
Летимо ми туди літаком
Ронні, співай!
Весела мандрівка туди
Де...
- Я не знаю слів. - Ну, Ронні.
Джастін у резерві. Так сумно.
Народ, він не знає, куди бігти. Як сумно.
Ви погляньте.
Бейсболіст з нього ніякий.
- Випити половинку чи цілу? - А яка доза?
- Забув окуляри? - Я поспішав.
Я не попрощався з Девідом, пожалів його.
Терапевт каже, що прощатися треба, щоб він знав, коли я йду.
- Нічого. Йому лише п'ять. - Таке блокується.
Йому п'ять, але, мабуть, треба було попрощатися.
Випий цілу. Інакше крутитимешся й розбудиш мене.
Цей чоловік з подкасту казав,
що нам завжди скільки завгодно років.
- Як, буквально? - Чи буквально, не знаю.
Добре, вип'ю цілу.
Коли мені десять, мені також 30 і 80.
І навпаки.
Звідки в тебе синець, пупсику?
Розповім у Франції.
Тобто зараз мені цього знати не треба?
Ти тікаєш від чогось чи до чогось?
Так.
Коли я пригадую садок, я це роблю в теперішньому віці, так?
Звідки я знаю, як ти це робиш?
Що відчуває знаменитість?
Наскільки я знаю, нічого особливого.
Ти говориш про славу й успіх, про сонячне життя і щастя.
Ти говориш про мене, наче я якийсь король.
Але твої слова — це лиш солодкий посмак, що зникає...
Добре, Джею, зупинись.
Що ти відчув у цю мить?
Я відчув себе самовдоволеним, успішним.
Зіркою.
Хочеш стати зіркою?
Ну...
Так, звісно.
Добре. Що ще?
Заступництво над дівчиною.
Наче я король.
Ти побачив тут щось могутнє, королівське?
Забагато позерства.
Скільки тобі, Джею?
Двадцять три.
Мене не цікавлять твої спроби стати відомим драматургом
у дореволюційній Росії.
Хочу бачити хлопця з похміллям, що приїхав автобусом з Кентуккі
і хоче справити враження на всіх красунь у класі.
Щоб я був просто собою?
А ти знаєш, як важко бути собою?
Ага.
Якщо пощастить стати профі,
ти зароблятимеш брехнею.
Краще брехатимеш — правдивішим здаватимешся
і більшого успіху досягнеш.
Для юнака, не схильного до самоаналізу, це якась незрозуміла дурня.
Ти кажеш, хочеш стати зіркою.
Ну, я знав кількох.
Це зовсім інший рівень довбонутості.
Грати доводиться двічі.
Раз — коли граєш роль, вдруге — коли граєш себе.
Цього треба справді захотіти.
- Я хочу. - Я хочу.
- Гей, Тіме. - Що?
Хочеш спробувати?
Так.
Покажи їм, як це робиться.
Що відчуває знаменитість?
Мені здається, нічого особливого.
Ти говориш про славу й успіх, про сонячне життя і щастя.
Ти говориш про мене, наче я якийсь король.
Але твої слова — це лиш солодкий посмак,
що зникає вже за мить.
Я не бачу тут нічого привабливого.
Треба бігти й писати наново.
- У Тіма панічна атака. - Чому?
Я йду на пробу до Пітера Шнайдера.
- Це ж так класно. - Тім ненавидить проби.
- На пробах я ніякий. - Я на них майже не бував.
- Це не перевірка таланту. - Чогось іншого.
Твій талант помітять. Як завжди.
Піди з ним, Джею.
Ти вмієш заспокоїти.
Заходьте потім у бар. Я пригощаю.
Зайдемо.
«Я хотів померти. Я уявляв свій похорон».
Мабуть, він провінціал.
«Усі красуні плачуть».
А далі він каже про небо, зірки.
Надто він поетичний, як для селюка. Він скоріше схожий на...
«Стільки дівок, яких я не грав.
Діді Даффі, наприклад».
Я не знаю.
А оце: «Може, я ще виросту.
Стільки всього незробленого...
Мені бракує слів, щоб перелічити».
- Оце краще. Так і скажи. - Я не можу, це ж сценарій.
Ти прекрасно впораєшся.
Мене це все, бляха, так нервує.
Ось, поглянь.
Це знак. У тебе вийде, друже. Я це відчуваю.
Дякую, друзяко.
З'їж, на щастя.
- Що? - Ну, лише шматок.
- Скористайся його силою. - Припини. Ти мене лякаєш.
- Тім Ґалліґан. - Я.
Почитаєш зі мною?
- Так. - Дякую.
- Привіт. - Дякую.
Дякую.
- Кого ви читаєте? - Я читатиму з другом.
Якщо можна.
Так.
Дякую.
- Зараз я дам уривок. - О, дякую.
- Тримай. - Дякую.
Чого киснеш, Тіллі?
- Я не кисну. - Точно? А з виду киснеш.
На лобі така зморшка з одного краю до другого.
Я хотів померти.
Я уявляв свій похорон.
Усі красуні плачуть.
Але я не хочу помирати зараз.
Я так мало побачив.
Я ніколи не задивлявся на ці дерева. На це небо.
- Але зараз... - Дуже вам дякуємо.
- Там є ще. Я не закінчив. - Нічого. Дякую.
Дякую, Тімоті. Дуже дякую. Вийшло дуже гарно.
А можна я теж спробую?
Ні, вибач.
- Без попереднього запису... - Можна, люба, хай спробує.
Якщо й ти не проти.
Та ні.
Чого киснеш, Тіллі?
Я не кисну.
Точно? А з виду киснеш.
На лобі така зморшка з одного краю до другого.
Я хотів померти.
Я уявляв свій похорон.
Усі красуні плачуть.
Але я не хочу помирати зараз.
Я так мало побачив.
Стільки дівок, яких я не грав. Діді Даффі, наприклад.
Чорт, може, я ще виросту.
Стільки всього незробленого.
Мені бракує слів, щоб перелічити.
Я не бував далі, ніж Арчер-Сіті, але мені й не треба Париж,
Рим чи ще якісь міста, де живуть королі.
Я король тут.
Я король цієї хмари пилу.
Я король своєї кока-коли.
Я король Кренберрі-стріт.
Дякую.
Ти не хотів би почитати іншу сцену?
Залюбки.
Вибачте, що змінив слова, просто...
Та ні, любий, дуже гарно.
Ось сцена...
Дякую.
Так, добре.
Ні, гаразд, пробіжімося...
Болить?
Та нічого.
Нормально.
Приховаємо.
Мій батько казав:
«Перший, кого зустрічаєш, вийшовши з літака, — це ти».
- Мав би бути зустрічальник. - Пам'ятаєш останній раз у Парижі?
Показ «Шанель»? Проведений у тиші з огляду на війну.
Пам'ятаю «Ґуччі», було дуже гучно.
Може, задля миру.
Дуже тобі дякую, Антоніо.
- Готують другу нагороду для Джея. - Добре.
Ми прилетіли в Париж і завтра їдемо до тебе.
Є повідомлення.
Мама Ріо каже, що в Дейзі о десятій потяг до Італії.
- А на джаз не йдуть? - Виходить, ні.
Добре, їдемо зразу на вокзал.
Усім увага! Треба сісти на потяг до Італії.
- Потяг? - Стривай.
Ми буквально стоїмо біля літака.
- Нащо було летіти сюди? - Ми їдемо, але потягом.
О ні.
У мене тут сьогодні є справа. Я йду стригти Еммануеля Макрона.
- Можеш скасувати? - Я вперше стригтиму президента.
- Боже. Ну, так... - О десятій.
Ми будемо о десятій.
Ти знущаєшся? Я не можу пустити Джея Келлі на потяг.
Твоя правда, Антоніо. Такі подорожі найромантичніші.
Має бути якийсь спеціальний вагон абощо.
Запечатаний чи... Мабуть, є щось...
Я атеїст, але підтримую традиційну церкву.
Я схвалюю все, крім Бога.
Але без Бога життя було б абсурдом.
Саме так.
НІДЕРЛАНДИ
Чорт. Це Джей Келлі?
Дякую. Добре, ґарсон, супер.
Підписав раз — набіжить море. Заведи його.
- Нагорода буде. Не хвилюйся. - А хіба нагороди мало не бути?
Бачиш, я дбаю про те, про що ти не мусиш знати.
Якщо не мушу, то навіщо кажеш?
Бо ми пізно погодилися, а нагороду віддали Бенові Елкоку.
Ти віддав Бену мою премію?
- Ти відмовив, пупсику! - А тоді погодився.
Я не скажу цього Бену,
це буде між нами, але ти — перший.
Ти гедлайнер. Ти це знаєш, пупсику.
Ти мене зараз дратуєш.
Аж не віриться: я ще й падлюка.
Дейзі! Гей!
Ні.
Ні...
Місце 48. Навряд чи це перший клас.
Не перший.
Ми посадимо Джея Келлі на 48-ме?
А що? Квитків у перший не було.
Може, його й нема. Хтозна. Усі говорять французькою.
З нами тут їде Джей Келлі, кіноактор.
У вас є приватна зона?
П'ятдесятий день від Великодня. Свято, всі їдуть.
Не знаю, на кого злитися, але я дуже зла на тебе, Роне.
Злися на мене, Ліз. Це моя ідея.
Отож-бо. На тебе злитися не можна.
Клер повідомляє, що 45 хвилин тому
Ріо пив масалу в «Старбаксі» на Ґар де Ліон.
На вокзал їдуть не заради кави.
Так, це було б дивно.
Джей Келлі.
Як гадаєш, у нього зараз важкі часи?
Він готується до ролі.
Вибач, кажи гучніше. Я в потязі у Франції, у свято...
Ми будемо в понеділок вранці.
Не знаю, «фет нашенел», бляха.
То посуньте примірку на перший день зйомок.
Чекай, що? Повтори оце останнє.
Ти мене чуєш? Тут 50-й день від Великодня, вибач.
Повтори, щоб я точно почула.
У нас тут тривимірні чи навіть чотиривимірні шахи.
- Чи ти знущаєшся? - Я знаю, Джей каже інакше.
А я кажу так. Я привезу його.
Це жах.
- Чекай. Дай я відійду... - Я передзвоню.
Підключіть його.
Повірити не можу, що він з нами в потязі.
- Ви справжній? - Напевно. Так.
І ви ходитимете в той самий туалет?
Я старатимусь опускати сидіння.
Наш хлопець.
- Він такий добряга. - Золота людина.
Я читав, він ніколи не грав спокусника.
Вибач. Стільки людей. 50-й день від Великодня.
Я не їздив потягом років 20. Чи 30.
А метро?
Я забув, коли це востаннє було.
- У фільмі Козака. - Так, сцена погоні.
У павільйоні, але розміри були дуже точні.
Ми бачили, вас ушанують на Флорентійському фестивалі.
Ви не замолоді для такого?
Ви дуже милі, але хтозна, скільки ще фільмів я подужаю.
- Мінімум один. - Мені б почесну премію в Італії.
Клайве, програмістів не вшановують ні в Італії, ні деінде.
Мабуть, гарно вдягнетеся, запросите друзів і рідних.
Ну, це я так зробив би...
Клайв має рацію. Це твоя кар'єра. Правильно.
Запроси дітей. Запроси тата.
- Тата? - Так, знаю, але чому б і ні?
Може, дітей. Тата — не знаю.
Це ж твій тато. І він не вічний.
Добре.
Добре, але подзвониш ти.
Відправ літак, якщо захоче.
Добре.
Боже...
Дивлячись на вас, я бачу все своє життя.
Я говорив з Річем зі студії.
- Примірку посунуть. - Алан дзвонив.
Джей побився в барі.
Зламав дитячому психотерапевту носа.
- Зламав дитяче що? - Ти це знав?
Він нічого не казав?
Я дуже цього хотів.
Ні.
Вас тішить слава?
Напевно, у вас таке сонячне життя. Ви такий щасливий.
Гадаю, бути знаменитим жахливо.
Усі на вас дивляться, обговорюють.
- Наче ви божевільний, ні? - Так.
А подорожувати не легше. Їхати з плебсом.
А що робите ви? Куди ви всі їдете?
Мілан.
- Сільгосптехніка. - Як мій батько.
Я їду до Пізи. Я пожежник.
- Я грав пожежника. - Флоренція!
- Ми працюємо у Ватикані. - Я їду до дочки.
Поясни, що відбувається.
Мої думки формулються в реальному часі, Ліз.
Їдемо гуляти з подругами. Їдемо перчитися!
- Професори математики. - Програміст. Весілля.
Лайфкоуч. Теж весілля.
- Пам'ятаєш останній раз у Парижі? - Не хочу про це говорити.
Бо ми ніколи не...
говорили про це.
Двадцять років тому я кинула тебе на Ейфелевій вежі.
Дев'ятнадцять років тому. Я не хочу про це говорити.
Я пошукав. Вам 60.
- Так. - Вам не можна старіти.
- Бо тоді старію і я. - Я перестану, якщо ви теж.
Домовились!
- Хочете арахісу? - Авжеж!
Що ви кажете тим, хто каже, що ви граєте лише себе?
Ви знаєте, як важко бути собою?
Спробуйте.
Ви знаєте, у суботу в Тоскані мені вручать почесну премію.
І я вас усіх запрошую. Усіх. Так!
Так, зверніться до моєї піарниці Ліз.
- О котрій, Джею? - Вибач.
Ви про щось шкодуєте?
- Як тебе звати? - Фібі.
Уїдлива ти, Фібі.
До зустрічі в Тоскані!
Усі такі добрі. Люди такі люб'язні.
До речі, найкращий арахіс у житті. Візьми.
Добрий. Європейський арахіс.
Тобі не даю, бо в тебе алергія.
Атож. У мене спухне горло, і я помру.
Як я можу грати людей, якщо я їх не бачу?
Не стикаюся з ними?
Не треба з ними стикатися.
Знаєш, пупсику, ти часом кажеш:
«Не кажи, якщо мені не конче знати»?
Зараз інакше...
Чому ти не сказав, що вдарив у барі дитячого психотерапевта?
- Я не думав, що він... - Подасть до суду? Подав.
Так, важко бути чесним...
Розказуй усе, бо ми так не працюємо.
...що люблять попри все. Важче.
- Навіщо це? - Ми його любимо.
Ти любиш. Я працюю на нього.
Я тебе обожнюю.
Але коли вчепляться журналісти, нам треба мати свою версію.
Він ударив перший? Тому в тебе синець під оком?
«Джей Келлі захищається від божевільного сталкера» звучить краще,
ніж «Джей Келлі б'є беззахисного психотерапевта».
- Усе було не так. - А нам звідки знати?
Якщо кар'єрі кінець, мені байдуже.
- Я награвся. - Ти це не серйозно.
Ти зламав йому носа. Ось Алан пише про їхні претензії.
«Численні переломи, операція, незворотне погіршення нюху...»
Він каже, я вкрав його життя.
«...можлива деформація, що тягне на компенсацію до 100 000 000 $».
Джей Келлі.
Джей Келлі. Джей.
Джей Келлі.
Джей.
Келлі.
Ну, швидше! Зараз поїде!
- Швидше! - Дейзі, біжу!
Джей Келлі.
Ґері Купер.
Кері Ґрант.
Джей Келлі.
Кларк Ґейбл.
Джей Келлі.
Роберт Де Ніро.
Джей Келлі.
Бувай, люба. Бувайте, до зустрічі. Гарних вихідних.
Аж не віриться, що ти приїхав з Лос-Анджелеса сам.
Я хотів побачити, як ти живеш.
Я в Сан-Дієго вже майже рік.
Ну, останній фільм затягнувся.
Потім була реклама горілки в Греції. Пощастило вирватися на вихідні.
Я знаю, що ти зайнятий.
Сів за кермо і поїхав аж сюди.
То ти можеш...
Тепер ти можеш просто заїхати на заправку сам?
Так, я заливаю сам, а ще насуваю козирок на очі.
А в туалет?
На узбіччі.
Боже, тату.
Так приємно бачити тебе з малечею.
Вони тебе обожнюють.
Нарешті я знайшла, що насправді хочу робити.
Довелося пошукати. Акторство мене таки доконало.
Воно робить беззахисним. Хтозна, як ти це робиш.
Я беззахисний.
Але талант ти завжди мала.
Навіть маленькою ти влаштовувала шоу на подвір'ї разом із сестрою.
«Це Келлі і Келлі».
Ні, правильно «Келлі і Кел-лі».
Я дуже радий за тебе.
Слухай, я міг би допомогти з орендою чи якось...
Та ні, тату, не треба.
Я рада, що ти приїхав.
Проїдемось?
- Наступного тижня день народження Тео. - Я знаю.
Можеш не нагадувати.
Так, у тебе для цього є люди.
Ні, я знаю, 24-го.
Я купив йому поні. Завбільшки, як справжній, тільки плюшевий.
Він буде в захваті.
Куди ми їдемо?
Я ходжу до психотерапевта...
він став важливою частиною мого життя.
Я домовилася про зустріч з Картером для нас двох.
Картер — це...
Я голодний. Може, зупинимось, поїмо і просто поговоримо вдвох?
Тому я й не казала.
Бо знала, що ти не захочеш.
Для мене це дуже важливо.
ПЕРЕТВОРЕННЯ ПОЧИНАЄТЬСЯ З ТЕБЕ
Перепрошую за прикриті жалюзі.
У мене проблеми з сітківкою.
Тому я дуже чутливий до яскравого світла.
Я кажу, що це робить його загадковим.
Ти ж ходиш в темних окулярах.
Коли сонячно — так.
Серфиш?
Трохи. Не дуже добре.
А ти, напевно, так.
Щодня, поки не зламав стегно.
- А тоді здобув диплом психолога. - Вибач.
Але ж... Усе нормально?
Не загубиш — не знайдеш.
- Так. - Дякую, що прийшов.
Дуже сміливо.
Гаразд.
Ми з Джессі багато встигли за ці тижні.
І Джессі написала тобі листа.
Від себе десятирічної.
Я прочитаю.
А чому не ти?
Я не зможу прочитати це без сліз,
тому ми вирішили, що читатиме Картер.
Добре... Якщо тобі...
«Любий Джею,
- Покинувши мене...» - Та не кидав я тебе.
- Твоя мати вигадує. - Постарайся дослухати.
- Я кинув її, а не тебе. - Я була з нею.
Мене не було поруч, але я не перестав бути батьком.
Джессі трохи розповідала про твої стосунки з твоїм батьком.
Я не такий, як він.
Мій батько — гнівний, нестерпний егоїст.
Можливо, твоє прагнення не бути схожим на нього
виявилося важливішим, ніж саме батьківство.
Читай далі.
«Ти кажеш, що завжди хочеш бути зі мною.
Але твої вчинки говорять зовсім інше.
Найгірший мій день — коли няня принесла фільм,
де ти грав з Дафні Спендер.
Не вірила, що я його не бачила.
А в ньому...
ти був чудовим батьком...
таким добрим до того хлопчика...
і до Дафні.
Я плакала й плакала.
Ти ніби мав щасливу сім'ю».
З мене годі.
- Я не дочитав. - Ти не дослухаєш до кінця?
Якщо читатиме Картер — ні.
Я знала, що ти зумієш перетягнути увагу на себе.
- Картер так і казав. - Катер у сльозах.
Мені цікаво, що ти не плачеш.
Скажи йому, що найкращий спосіб довести глядачів до сліз — не плакати.
Знаєш, звідки я знаю, що ти не хотів бути зі мною?
Бо ти не бував зі мною.
Вона у вагоні-кафе.
Роне, поясни. Якщо йому байдуже, чому нам ні?
Ліз, йому не байдуже. Просто так він дає раду почуттям.
«Усі такі добрі». Звісно, добрі.
Ти зійшов з кіноекрану. Думаєш, вони з усіма такі?
Вони й справді милі.
Ми в другому класі потяга невідомо куди
няньчимося з дитиною,
яка ще й вдарила людину.
Ми знаємо його 30 років.
Ми зовсім не знаємо Джея.
Хтозна, що він ще приховує.
І що робив у тій дірі в Кентуккі.
Біда сама не ходить.
Коли ми були молоді, було інакше. Було весело. Джей був нам як лялька.
- Ми впораємося. - Такі вибрики в 60 — це негарно.
Ми відвеземо його на почесну церемонію. Він відчує любов.
Він поводиться так, наче тільки в нього здають нерви.
- Не забувай... - У всіх здають нерви, Роне.
- Виноград. - Хочеш?
Банан?
Щосекунди, бляха.
Це було досить грубо.
Роне, навіщо?
Навіщо нам бігати за дитиною,
коли вдома в нас є свої діти, які дорослішають щохвилини?
Бо ми допомагаємо великому артисту, який показує іншим людям,
що значить бути людиною.
Ми теж люди, Роне.
- Може, навіть більше. - Річ не в нас.
Наша любов безумовна. Ми як батьки чи уявні друзі.
Ми зникаємо під покровом ночі. Безслідно.
Хіба що елегантна візитівка промайне...
Що ти верзеш, чорт забирай?
Він нам не родич і не друг.
Нещодавно він був на 16-річчі Вів'єн.
А ти на випускному Дейзі?
Мабуть... Відзначали скромно.
Тебе не запросили, бо це працює тільки в один бік.
Ніхто не хоче визнавати, але це так.
Ми для нього не те, що він для нас.
Я не згоден.
Що таке?
Гаразд. Мій батько — Джей Келлі.
Ім'я, як в актора?
Так, як в актора, бо він і є тим актором.
Я розповідаю це тому, що зараз він стоїть прямо перед нами.
Привіт!
Привіт.
Схоже, ми сіли в один потяг.
Так, здуріти можна, правда?
Це дивно, тату.
Ну, мені треба було в Париж
на кампанію «Діор» і всіляке різне,
а потім я вирушив цим потягом
на почесне вшанування до Тоскани. Привіт, Ріо.
Тож...
Як там джазовий фестиваль?
Ми не пішли. Ґійом каже, що тепер там лише ф'южн.
Добрий день. Ґійом.
- Гіґі. - Гіґі. Я Джей. Привіт.
Ґійом — наш офіціант з «Кафе де Флор». Він співак і кінорежисер.
Та ні, я не...
Мені ніяково говорити вам, що я режисер.
- Неправда. - Неправда.
Дейзі, як воно, коли герой
стількох блискучих фільмів нашого часу —
це твій батько?
Так, Дейзі, як воно?
Я надто добре його знаю.
Джей Келлі — герой кіно.
Він молодець.
Що я хотів сказати?
Слухайте, я не хочу втручатися.
Я просто хотів запросити всіх вас
на урочисту церемонію у суботу.
Я дістану квитки для всіх п'ятьох.
Відколи тебе так хвилюють якісь почесті?
Не знаю. Мені не байдуже.
Я запросив тата.
Зберемося родиною.
Запросив дідуся? Ти це серйозно?
Хай би приїхав. І Джессіку теж запросив.
- Джессі? - Так.
З нею дещо складніше. Ми з тобою хоч в одній країні.
В одному потязі.
Давай я скажу пізніше, добре? У нас щільний графік
Ми їдемо на стародавні кінні перегони.
Буде весело.
Тож...
Як тобі Париж?
- Було класно. - Добре, розкажи мені все.
Ми стрибали в лісі зі скелі у воду,
були в барі, дизайн якого створив Девід Лінч,
і я їла мозок.
Були в будинку Делакруа.
Знаєш його картини? Вони просто неймовірні.
Тату, ти слухаєш?
Я слухаю. У мене таке лице, коли я слухаю.
- Ти запитав про Париж. - Повтори. Тільки останні два речення.
Оце дефіцит уваги. Візьму щось перекусити.
Та не треба. Не йди.
Вибач. Це дивно.
Усе чудово, просто...
Дивно слухати твої враження
і бачити тебе такою незалежною.
Вибач. Добре, розказуй...
- Ти їла мозок. - Їла мозок.
Ще ми танцювали танго перед оперним театром.
І, думаю, я хочу грати.
Ого.
Гаразд.
Якщо після коледжу ти все ще матимеш бажання...
Я, мабуть, не хочу вступати до коледжу зараз.
Ґігі знімає фільм на Сицилії і пропонує мені роль.
Просто маленький фільм про спогади і мрії.
Ти вступаєш до коледжу.
Ти дуже старанно працювала, і це дивовижна нагода. Я такої не мав.
Я й не думала про акторство через тебе, але у мене добре виходить.
Знаю, ти вважав талановитою Джессі.
Я мало бачив таких здібних, як ти. Але чи хочеш ти таке життя?
Як лицемірно. Ти все життя в кіно.
Я ж знаю, як це важко, як багато втрачаєш, як божеволієш,
яким стаєш самотнім.
Ти не буваєш сам.
- Дякую, Сильвано. - Прошу.
Ти подумай про церемонію.
Я подбаю, щоб ви дісталися з перегонів чи звідки завгодно.
Можу прислати авто чи гелікоптер.
По діда відправив літак. Що завгодно.
Як ти опинився в цьому поїзді?
Я знав...
Я...
Я знав, бо...
Ріо користується маминою кредиткою.
Боже, який триндець.
Ріо, твоя мати стежить за тобою через кредитку.
Бля.
- Я хотів зробити сюрприз. - Ти вистежив мене в Європі.
Я тут, бо ти не можеш просто піти
і перестати бути дитиною.
- Я не набувся з тобою. - Справа ще й у твоїх людях.
- Ну, я не такий. - Ні, саме такий.
Гелікоптер — це якраз воно.
Я хочу, щоб тобі було легше...
Не треба гелікоптерів і літаків. Я хочу їхати задрипаним потягом
і спати в хостелі чи наметі.
Я хочу відпочити без тебе, тату.
Мамо, я тебе ненавиджу. Ти гірша за Росію.
- Пробач. - Ніколи не пробачу.
Ні!
- Не закривай картку. - Був радий зустрічі.
Не йди.
Ти потрібна йому.
- Потрібна мені. - Перепроси Джея за мене.
Мій собака з'їв шуруп. Я написала йому вибачення.
Ми ж завжди кажемо:
не роби того, що здається правильним.
Тут одяг на кожну подію. З колірним кодуванням.
А я зроблю.
Того вечора ти втекла.
Тоді, на Ейфелевій вежі.
Ми тільки-но сіли вечеряти. Я хотіла вимкнути телефони.
А ти сказав: «Не вимикай про всяк випадок».
Звісно, нам подзвонили.
Джея сфотографували з дочкою французького посла.
Хтось мав піти.
Я лишився тримати стіл.
Я так нервував...
бо в тому ганаші я заховав обручку.
Про це я чую вперше.
Так, як у дуже романтичному фільмі.
Тільки цей фільм виявився зовсім не романтичним, бо...
ти так і не повернулася.
Ну, я була з Джеєм.
Ти дзвонив.
Джей завжди на першому місці.
У нас ніколи не було б ані миті лише для себе.
Вибач за Ейфелеву вежу.
Нічого. Я щасливий.
Знаю.
Я теж.
І мені шкода.
Дякую.
Рятуйся.
Що вони кажуть?
Клятий кондиціонер зламався.
Прекрасно.
- Привіт. - У Вів'єн набрякли стопи.
- Я такого ніколи не бачила. - Чекай. Набяркли як?
- Як після віолончельного концерту? - Та гірше, Роне.
Я не влажу в джордани. Мусила взути крокси.
- У неї ноги, як дирижаблі. - Ми їдемо до д-ра Феннера.
Я роблю все, щоб якось дати раду.
Це жах, тату. Майкл Бронфман підозрює деформацію.
Майкл Бронфман — придурок.
Тату.
- А коли почали набрякати? - Відразу після вашого фіаско.
- Боже. - Майже зразу.
Зрозуміло. То це я винен?
- Я не казала, що це ти винен, Роне. - Крем не допоміг?
- Крем нічого не дав, тату. - Мастити треба щедро.
Роне, мастили як слід, ібупрофен пила.
Боже. Мені дуже прикро.
Мамо, ти проїхала на червоне.
Бляха. Вибач.
Ти отримаєш штраф.
Віві, з тобою все буде добре, ти чуєш?
- Думаєш? - Я знаю.
Тату, а зі мною все буде добре?
Аякже. У тебе все буде супер.
- І в тебе, Лоїс. Ти моя героїня. - Ми на місці, Роне.
- Подзвоню з лікарні. - Тату, гадаю, я більше люблю маму.
Я всіх вас дуже люблю.
- Лоїс, ти мене чуєш? - Так, чую, ти на гучномовці.
- Так прикро, що я не з вами. - Тебе перериває...
- Ви мої крихітки. - О, тут мало місця.
- Я люблю... Люба? - Мамо, я ж...
- Любий Джею. - Любий Джею.
- Ти кажеш... - Ти кажеш, що завжди хочеш бути зі мною.
Але твої вчинки говорять зовсім інше.
Найгірший мій день — коли няня принесла фільм,
де ти грав з Дафні Спендер.
Знято.
Перевір перемикачі.
Вибач, треба було краще познайомитися,
перш ніж це робити.
Іноді краще займатися сексом до знайомства.
Чи вдавати секс. Як зараз.
Ти багато разів вдавала секс, перш ніж знайомилася?
Бувало. Немає нічого менш сексуального.
Це так незручно.
- Коли западає тиша. - О так.
Наче ми робимо щось дуже серйозне й важливе.
Це наче похорон, а не любовна сцена.
Знаю.
Гаразд.
- Знімаємо. - Сцена 46, дубль восьмий.
Я казатиму, що робити.
Джею, можеш її поцілувати?
Поцілуй шию.
Тепер плече.
Дафні, проведи рукою по його волоссю.
Вибач.
- Ти пукнула? - Так!
- Пробач. - Нічого, все добре.
Пробач.
Добре, ми знімаємо.
Шия...
Волосся...
Плече...
Добре. Тепер Ілай.
- Хочеш, щоб тебе полоскотали? - Ні.
- Хоче. Тримай його! - Хочеш, щоб полоскотали!
- Знято. Добре. - Гаразд, Ілаю.
- Пора назад до школи. - Може, ще раз?
Серйозно?
- Є одна думка. - Я думала, все чудово.
Справді?
Джей хоче ще раз.
- Випросимо хлопця? - Так.
- Так? - Дуже добре.
Я не дам тобі виграти. Я затята.
Цікаво, чи ти пам'ятаєш це так, як я.
Добре. Я б'ю. Ось тобі.
Я був одружений, саме народилася Джессіка.
Ми лишилися на майданчику, грали в карти з малим.
- Дафні, ти махлюєш. - Неправда.
Що я маю робити, коли ти так світиш картами?
Він нас прикривав.
З ним можна було спокійно бути разом.
Проводити час, ніби...
вдаючи сім'ю.
Ми по-справжньому поцілувалися аж наприкінці зйомок.
Пізніше ти сказала мені, що не закохаєшся в мене.
Може, це правда, а може, й ні.
Через місяць...
Мама Джессіки забрала її в Сіетл. Я бачив її дедалі рідше.
Ти кинула кіно, сказавши,
що любиш грати, але не прагнеш слави.
Боже, життя таке дивне.
Цікаво, чи ти думаєш, як я.
А втім...
Було безліч причин, чому ми не лишилися разом...
Знімаємо спочатку.
І... мотор.
Я так тебе кохаю.
Італія. Чим вона так вабить повсякчас?
Гадаю, вона ніби дає волю бути людиною.
Чого вже давно нема в інших краях.
Ти мені цієї ночі снився.
Я кохала тебе уві сні так само, як у реальному житті...
Правда? Добре.
А мені — що у мене в грудях вікно.
А вид з нього, як з нашої ванної...
Я раптом почав згадувати те, про що давно не думав.
- Мої вдома не можуть дати собі ради. - Це наче фільм, де я граю себе.
- Дивлюся на себе... - Вибач. Повтори.
- Я нічого не чув. - Кажу, що мене охопили спогади.
До чого б це?
- Спогади? - Так.
Може, пам'ять намагається сказати тобі щось про теперішнє.
- Наприклад? - Не знаю. Я втомився.
- Я посварився з Дейзі. - Був би там — допоміг би.
- Що? - Що? Нічого.
Я просто... втомився...
Шкода, що я так мало бував з нею. Я постійно працював.
Ну, я завжди домовлявся про рейси на вихідні,
щоб ти побув з дітьми.
Було дуже важко...
До чого це ти?
Просто кажу, що Бен, наприклад,
щотижня літає зі зйомок до сім'ї.
- Бен? Бен Елкок? - Я не порівнюю.
- Аякже, наче я не бачу. - Справа в наших рішеннях.
- Як-от поїхати з тобою. - Не тільки в них.
Не поцілувати Ліз.
- Моя сім'я... - Поцілувати Ліз?
- ...щоб я був вдома. - Ти поцілував Ліз?
- Ні, вона мене поцілувала. - Де Ліз?
Ліз пішла. Кріста теж. Її пес з'їв шуруп.
Пес Крісти, не Ліз.
Ліз просто зла.
Вона лишила тобі записку.
Кріста, не Ліз.
Ліз пішла, типу, назавжди?
Що таке «назавжди»? Я не...
Елкок справді літає на вихідні?
Бен не святий. То був другий шлюб.
- Вона була нянькою. - Не треба його обмовляти.
Ти мені не розповіси, що сталося з Тімоті?
- Я ж казав, що розповім. - Так, і мовчиш.
Може, принесеш мені води?
А сам не можеш?
Хапайте злодія!
Він украв у мене сумочку.
Ні...
Чорт!
Сильвано! Я побіг.
Він справжній герой.
- Я хочу туди. - Боже, я в захваті від твого завзяття.
У мене п'ять.
- Ходи! - Так не чесно.
Це неймовірно.
- Попався, сучий сину! - Треба було тобі швидше, Клайве.
Джей спіймав його!
- Гей, браво! - І це не кіно.
- Ось і все. - Тримаю.
Дякую, любий!
- Той покидьок йому в око заїхав. - Таки фінгал.
Браво!
Гаразд.
- Браво. - Який джентльмен!
Досить дивитися на мене й говорити про мене.
Пожалійте його, йому треба ліки.
Він добряга, справжній сім'янин.
У нього троє чудових дітей. Він не такий.
Ти герой, пупсику.
Все добре?
- Ходімо. - Може...
знайдіть йому лікаря.
Принесу тобі води.
Я зараз прийду.
«І маленьке-маленьке кудлате звірятко
сховалося в нірку під землею». Бачиш?
Маленький ведмедик одягає пальто.
«Потім за річкою зайшло сонце...»
П'ЄНЦА
Велосипед буде в мене, добре?
Дейзі, можеш їм сказати?
Дейзі.
Дейзі?
Можеш сказати їй, що це правда?
Що правда?
Кінь може виграти без...
Веселої поїздки.
Бувай, тату. Люблю тебе.
І я тебе.
Правильно, що відпустив.
Я поговорив з Аланом, юридичний лист готовий.
Я підписав.
Ще ми маємо підготувати заяву на випадок,
якщо Тімоті звернеться до преси.
Ось тобі чернетка, прочитай і скажи, чи все добре.
Твої окуляри.
Я знаю, що ти знаєш, що сказати. Хай буде, як буде.
Дейзі — моя подруга, а я її зрадила.
Ти робила свою роботу.
Це нацистське виправдання. Я почуваюся жахливою людиною.
Це я винен, Меґ. Слухай...
візьми вихідні, відпочинь в Італії.
Я впораюсь. Так...
Роне, може, маєш...?
Дякую, Джею.
До речі, я була б рада, якби мій батько ганявся за мною по Європі.
Макрон везе Кенді до Женеви, тож тобі треба знайти перукаря.
Я люблю тебе. Ну, щасливо.
Містере Келлі! Вибачте.
Містере Катерпіллер. Вітаю.
КАТЕРПІЛЛЕР БРАУН
Вітаю. Я Альба, ваша водійка.
Ваш татко чекає на вас у ресторані з Антоніо та оргкомітетом.
- Мій «татко»? - Так.
Твій татко. Я дзвонив, відправив літак. Він у захваті.
Чорт. Я не думав, що він прилетить.
Я відвезу вас до татка.
Це всі?
Так? Добре.
Візьмеш хоч одну сумку?
- Сам бери. - Що?
Сам бери.
Господи.
Забула вам дати, містере Келлі.
Містере Катерпіллер, ваш чизкейк.
- Чудово. Дякую. - Мій райдер. Сам їж.
Ми, італійці, любимо багато працювати.
Але після роботи ми відпочиваємо, а ще ми любимо попоїсти.
Іноді ми плачемо, але, якщо ви смішні, ми можемо посміятися.
Іноді ми одружуємося...
Не сердься на Кенді. Знайдемо тобі нового перукаря.
Коло мене все одно багато людей.
Хтось же має бути, ні?
Інколи ми сваримося.
- Може, бухгалтер. - Адвокат. Алан тобі потрібен.
Хто ще? Піарник, кухар.
Або я. Тобі треба я.
Так, Роне. Ти потрібен.
Чорт. Здається, я збила кролика.
Альбо, тут можна десь купити татові подарунок абощо?
Так.
Завезеш мене, будь ласка, до «Рісторанте да Роза»?
Куди це ти?
У мене зустріч о 17. Буквально на один келишок.
Приїду на вечерю. Залиш мені тирамісу.
З ким у тебе зустріч о 17?
З Беном Елкоком. Я маю присвятити трохи часу йому.
Бо йому теж дають премію?
Другу премію, так.
То ти кинеш мене самого з моїм «татком»?
Я з тобою. Я завжди поруч.
Від 19:00 до кінця подорожі я буду з тобою.
Байдуже. Йди до Бена Елкока. Що в нього в райдері?
У Бена райдер дуже скромний.
Пішов ти.
Дякую, Альбо.
Спробуй розслабитись. Передавай тату привіт.
Тут вам уві сні може явитися привид.
Зазвичай привиди — це маленькі ченці, які ні від кого не криються.
Гадаю, вони залюбки познайомилися б із Джеєм Келлі.
Тож я перестав тягати залізо й зайнявся йогою.
І зараз я в кращій формі, ніж будь-коли в житті!
Сухорлявий, але підтягнутий.
Про голову теж не забуваю. Розгадую трохи судоку.
Гей.
- Мій син, кінозірка. - Здоров, Котяра.
Котяра прилетів.
Знайомся: капітан Дженні і Лурдс.
Це вони забрали мене твоїм літачком.
Пані пілотеса.
Ваш батько всю дорогу розважав нас
своїми дивовижними й часто образливими історіями.
Яка особистість!
Джею, яблучко від яблуньки не відкотиться.
А де ж славнозвісний Рон? Ми чекали на всю команду.
Так. Ми думали, містер Катерпіллер приїде з цілою бандою.
Ні, у славнозвісного Рона зустріч.
Рон так про тебе дбає.
Він так хвилювався за розмір і форму твоєї нагороди.
Певен, я буду в захваті.
Місцевий майстер Джованні
зробив те, що ви, американці, здається, називаєте «олнайтер»,
і видув її сам.
Джованні перепрошує за маску. Він хворіє на нескінченний ковід.
Джею Келлі, твій чизкейк чекає на тебе.
Боже милостивий.
Дякую. Дуже дякую. Дякую.
Я для всіх найкращий друг, але ворогувати зі мною не раджу.
Обіцяю вам. Бо те, що ви кажете...
Може... Я... Дайте договорити!
Бо те, що ви кажете, дуже нагадує шантаж.
Я хочу помилятися,
але якщо ви серйозно, я зараз кину слухавку.
Так і зробіть. Поговоріть з Тімоті й передзвоніть мені.
Алане, ти тут? Цей вилупок намагався нас шантажувати.
Не буде діла. Від детектива щось чути?
Гарна хустка.
Добре. Притримай коней. Я йду випити з Бенні.
Так. Даси знати. Я потім передзвоню.
Так. Чао.
Ох і спека. Боже.
А що ти казав?
Гарна в тебе хустка.
Так? Ага, добре.
Маєш гарний вигляд, Бене Елкок.
І мрійливі сині очі.
- Як долетів? - Літак на два класи, перший малий.
Але можна лягти, тож...
- Кінець щасливий. - Так.
- Ти собі замовив? - Я питиму зельтерську.
- Ну... - Ти прямо з літака?
З потяга. Це був повний...
Але нічого. Все гаразд.
Я відправив Джея на вечерю з оргами фестивалю.
- Йому влаштували вечерю? - Тобі теж.
- У мене в розкладі «напої». - Та вечеря тобі ні до чого.
Ти привіз сім'ю. Ти нормальна людина.
Джей — самотній дивак, якого треба бавити.
Не треба обмовляти Джея, щоб утішити мене.
- А ти це робиш. - Я люблю Джея. Я йому як батько.
Тільки все не так складно, бо я швидше як брат.
Треба б випити!
Отже, я довго думав і говорив з Мелані.
І... І я відчуваю, що мені бракує уваги з твого боку.
Справді? Ось я з тобою, пупсику. Коли я тобою нехтував?
Знаю, ти з Джеєм Келлі, і я не можу змагатися з ним.
Я це розумію.
Трясця, я знаю, що я тут лише тому, що він відмовився.
А тоді погодився.
Вибач, вийшло некошерно.
Але не хвилюйся. Вас обох нагородять.
Але я хочу трохи уваги.
Гаразд. Джей — один з моїх клієнтів, але не єдиний мій клієнт.
Що б ти хотів покращити?
Я обійдуся деякий час без менеджера.
- Стривай. - Лише адвокат і агент.
І піарник.
І бізнес-менеджер.
Ти мій другий за давністю клієнт.
Ми з тобою разом ще з тих шоу Діснея.
- Я... Я знаю. - У мене проблеми вдома.
- У Вів'єн тривожність і набряк ніг. - Мені прикро.
Ти щойно пішов з успішного телепроєкту.
- Перелаштування займе хвилинку. - Хвилинка вже пройшла.
У тебе перехідний вік, але я гадаю, все буде в шоколаді.
Мені треба спробувати.
Я був у тебе на весіллі. Виголошував тост!
- Я знаю! - Ми сім'я. Я люблю тебе!
Припини.
Я знав, що мені буде важко.
Я збирався написати імейл після церемонії,
але Мелані сказала зробити це особисто.
Я не мусив.
Я цілими днями займаюся справами, про які ти й не знаєш.
Ні, не намагайся мене переконати.
Ні, не плач.
- Ти плачеш, пупсику. - Знаю. Та це не значить, що й ти мусиш.
Добре, плач, пупсику. Ти перший заплакав.
Вибач. Я просто...
Я ще не відійшов від перельоту, я втомлений і старий.
Вона в нормі.
Феннер каже, що їй передається твій стрес, що шкодить її ногам.
Бляха, як мій стрес шкодить ногам Вів'єн?
Тихо, Ронні. Якщо подумати, це має сенс.
Може, відведеш дитину до спеціаліста? Що з тобою таке?
Не розмовляй так зі мною. Я тут як одинока мати.
- І ми всі застудилися від Девіда. - Вибач. Я люблю тебе.
Просто... у мене поганий день.
- У тебе все добре? - Ні.
Мене щойно звільнили, я плачу. Я сам в Італії, я плачу.
Знаю, ти зла на мене. Можеш просто відповісти «я люблю тебе»?
- Джей тебе звільнив? - Ні. Бен.
- Джей звільнив тата? - Ні, Бен. Ану зайди назад.
От сучий син.
А ти ж йому і премію, і все таке.
Знаю.
Але є ще Джей, так?
Так, у мене є ще Джей. Якщо я затягну його назад у той фільм.
- Можеш просто сказати це, будь ласка? - Що це за звук?
Дзвони. Тут сама смерть...
і звільнення!
Роне, тут на «Пейдж Сікс» написали дещо про Джея.
Чекай. Що саме?
Що саме про Джея?
Лоїс?
То чому я тут, Котяро? Хто відпав?
Ніхто. Я запросив тебе.
Так.
Котяра роками не кликав мене на тусовки.
Перенервувався через мою появу на «Глобусі» в 90-х.
Неправда.
Тато Джея був тоді в розквіті сил.
Сьюзен Серендон трохи запала на мене.
Ну, я радий, що ти тут.
Вона навіть надіслала відео, де слоненя повертають його батькам.
- І вони йому зраділи? - У цьому й суть.
Дуже миле. Дуже ніжне.
А це навіщо?
Просто. Подарунок.
- Ну... - Там светр!
Чудово.
Справді светр. Ще й кашеміровий.
Буде тобі.
- Зависока якість для твого тата. - Я купив його тобі.
Забери собі.
А де моя онука?
Рон казав, вона буде тут.
У неї свої справи. Саме такий вік.
Пам'ятаєш свої 18?
Я пам'ятаю «Брілкрім». «Намастив — і лад на голові».
Містере Келлі-старший?
Ви теж артист, як ваш син?
Артист? Ні.
Я роботяга.
Пропрацював 35 років у корпорації «Джон Дір».
А як пішов, дістав від тих козлів лише гівняну пенсію й чорнильну ручку.
У тата ні нагород, ні чизкейків.
Ви гарували, щоб ваш син міг мріяти.
Як гарно. Гарно сказано.
Так, коли він був малим,
я думав, він стане тим, з ким я випив би пива.
А не... божоле.
Так, я грав хуліганів, тому не мусив ним бути.
Усі бойовики — лайно. Сама брехня.
Ви завжди знали, що Джей стане зіркою?
Ну, до п'яти років він майже не розмовляв.
Аж ось одного ранку встає, спускається снідати
й починає балакати з кумедним південним акцентом.
І дуже незграбно грає.
Мама думала, він здурів, а я сказав:
«Селіє, спокійно. Він грає якогось персонажа».
Я прикидався дядьком Марком.
Точно. Він повторював: «В натурі».
Точно, як дядько Марк, чорт забирай.
Ну ти реальний пацан! В натурі!
- Наче так і думав. - Ох, я мало не луснув.
Не пам'ятаю, щоб ти ще так сміявся. Мама теж.
Вона завжди була така сумна, коли випивала.
- Де дядько Марк? - У в'язниці за шахрайство.
-«В натурі»? -«В натурі».
Це...
Вибач, що витріщаємось,
але про тебе зараз говорить увесь інтернет.
Є одне відео.
- У тебе на телефоні? - У всіх.
- Драматична баталія. - З іншим чоловіком.
«Актор Джей Келлі став справжнім героєм,
затримавши злочинця
видовищним способом,
гідним кінематографу».
Тільки поглянь, як ти біг у своїх модних мокасинах.
Біжи, Джею! Біжи!
«Без команд "мотор" і "знято" Джей Келлі зіскочив з поїзда».
Я засуджую насильство. Хіба ми не еволюціонували вище?
Але він мусив захищатися.
Тут пишуть, що цей чоловік був божевільним злодієм у спандексі.
Він не божевільний...
- Може, становив сексуальну загрозу. - Ні!
Ні, нічого такого.
Ти нарешті зумів забруднити штани, Котяро?
А зараз настав час
відвести нашого справжнього, живого героя
на справжню, живу вечірку.
Знаєте, що мені нагадують ці поля?
Бейкерсфілд, що в Каліфорнії. Гарно там.
Тільки там усі сидять без роботи. Сумно.
Я часто бував там у справах.
Щоб я здох.
Ось і він.
Він тут.
Джей Келлі, який красень!
З прямокутною суперменською щелепою.
- Де ти був? - Ми домовились зустрітися на вечірці.
Ні, на вечері й піти на вечірку.
- Ти сказав, що йдеш на вечерю, а я сюди. - Ти сказав: «Залиш мені тирамісу».
- І як тирамісу? - Там був чизкейк.
- Відео бачив? - Його зняли наші друзі з потяга.
- Супер. Вітаю. - Звуть тепер героєм. Так незручно.
Бо ти герой, пупсику.
В іншій історії я був би негідником, а не героєм.
Слухай. Іди сюди. Я хочу, щоб ти почув.
- Ти куди? - Іди сюди.
Алло.
Алане, це Рон і Джей. Вибач за шум з вечірки.
- Розкажи Джею новини. - Справу владнали, Джею.
- Тобто? - Тімоті, позов, ніс.
Усе.
Справу закрито.
З'ясували, що в 90-х його притягували за наркотики.
Це знищить його бізнес.
- На цьому все? - Проблеми нема. Ти вільний, Джею.
Ви надто молодий, як для його татка.
Що ж, дякую.
А ви надто молода, як для молодої.
- Я хочу перепросити. - Кого, Тімоті?
Не треба, Джею.
- Він мій друг. - Уже ні.
Раджу тобі відпустити.
- Так? - Так.
Проблеми нема. Він тебе не потурбує.
Насолоджуйся, Джею. Ти заслужив.
Я хочу віскі й спагеті болоньєзе!
Тоді йдемо їсти спагеті болоньєзе. Ходімо.
- Дякую, Алане. - Не дякуй мені. Це все Рон.
Він за тебе горою став.
Дякую, Алане.
Ви всі можете вигадувати байки, але ми з тобою знаємо, хто я.
Ти знаєш, хто я, Роне?
- Хто я? - Поглянь на себе. Ти американська мрія.
Остання стара кінозірока...
- Я тут, унизу. - Ти і там, і тут.
І тут. Це дивовижно. Ми стільки всього разом досягли.
Кожне твоє слово робить тільки гірше.
Досить цієї біганини, пупсику. Час повертатися до роботи.
Я йду танцювати.
Славнозвісний Рон. Потім? Потім.
У понеділок починаються зйомки,
і я дав їм слово, що ти будеш на місці.
Віддай мою роль Бену Елкоку.
Гей. Іди сюди.
Знаєш, як я намучився заради цієї ролі?
Так, ти — це ти.
Але це я пішов у текіла-бар братів Луїсів у Бушвіку й курив крек.
То був не крек.
Не знаю, що то було, але я покурив
і цілих три години боявся, що проковтну язика.
- Але роль я дістав. - Вони й так її давали.
Роль була написана для 35-річного чоловіка.
Треба було їх переконати.
І я зробив би це знову, бо вважаю, що ти твориш дива.
Я просто актор, Роне. Актор, який став знаменитим.
Невже для тебе це нічого не значить? Бо для мене дещо значить.
Віддай мою премію Бену. Я йду танцювати.
Я не розумію.
Я думаю, що я був добрим партнером, добрим другом. Я любив тебе.
- І я тебе люблю, Роне. - Ми ж друзі?
- Звісно, друзі. - То будь другом.
Повертаймось до роботи.
Так, ти Джей Келлі, але я Джей Келлі теж.
Ми зробили це разом. Ти сам мені це якось сказав.
Ти забув.
Я танцюю.
Коли ти робиш западло собі, ти робиш западло мені. Ти розумієш?
Я танцюю.
Ти не вмієш бути другом!
Ти друг, який забирає 15 % мого доходу.
Якщо ти завтра не сядеш на літак...
Я танцюю.
Шкода... Шкода, що ти не той, ким я тебе вважав.
Я кокер-спанієль, що танцює в Серенгеті.
Джею!
- Альбо, ти янгол. - Джею.
- Потанцюй зі мною. - Ходімо. Таткові зле.
Він у ресторані. Ходімо.
Гадаю, він забагато випив.
Він їв спагеті, робив йогу і втратив рівновагу.
- Де він? - На кухні з лікарем.
Тату?
Гей.
Як ти тут, Котяро?
Я втратив рівновагу.
- Це кров? - Ні. Це болоньєзе.
Усе добре.
Забагато вина.
Йому треба відпочити.
Гей.
Тут так світло.
Може, щось хочеш?
Я хотів побачити Дейзі.
Ти пам'ятаєш свої 18?
Ти мене вже питав. Я сказав, що пам'ятаю «Брілкрім».
Так. Вибач.
- Я хочу полетіти додому. - Поспи трохи.
Ні, я хочу полетіти зараз.
- Побудь ще. Побачиш Італію. - Я бачив.
Одрі купила мені квиток на 8 ранку з Пізи.
Ти сердишся на мене?
Ні.
Я дуже хочу, щоб ти добре провів час і лишився до завтра.
Нам ніколи не вдається побути разом.
Таксі тут.
Залишся на церемонію.
Ну, тату. Будь ласка, залишся.
Де моя сумка?
У таксі.
Була рада познайомитись.
Гей.
Бувай, Альбо.
Гей.
- Дякую за вечірку, Котяро. - Тату, ну.
Гей, зачекай.
Ну, тату. Тату!
Тату!
Чи це Джей Келлі?
Привіт.
- Усе добре? - Так. Привіт.
Для мене честь — розділити премію, аміґо.
- Дякую, Бене. - Привіт.
- Ти знаєш мою Мелані. - Так.
Мої доньки Серафіна, Лілі та Бріджет, мої сини, Кассіан і Коул...
Он там Арло, новенький член клану.
Ще з нами Нана і Ноно, Террі і Ерні, шуряк Спайк.
Я ваш фан.
Моя асистентка, Пем. Вибачай за цей цирк.
Вибач, що мені нікого представити.
Лише в Італії можуть нагородити двох білих чоловіків середнього віку.
Серйозно, саме зараз?
Гадаю, подякувати треба Рону, еге?
Так, мені так ніяково, але я припинив співпрацю з ним.
- Коли? - Кілька годин тому.
Почуваюся жахливо. Так, я люблю його,
але я відчував, ніби про мене піклується людина,
яка сама потребує опіки.
У нього щоразу то діти зі спухлими ногами,
то Лоїс, то ще щось.
Бог йому в поміч, але мені треба хтось молодший і голодніший.
- Або старший і впливовіший. - Так.
А ще з ним почалися всі ці психодинамчні штуки.
Так. Він надто схожий на мого батька.
- Чи хоче таким бути. - Так.
Я мушу повторювати собі: вони нам не родичі.
- І не друзі. - Ні!
Вони беруть 15 % нашого заробітку
і хочуть дружнього ставлення.
- Друзі не беруть 15 %. - Ні.
- Ми чули про твій відважний вчинок. - Так! Молодець, аміґо.
- Так. - Джея Келлі у президенти!
А серйозно, ти пішов би на вибори?
Ні, я...
Вибачте, я на хвилинку.
До речі, нам не вистачає кількох квитків. Може, у тебе є зайві?
Я можу віддати всі, Бене.
Дякую, я твій боржник.
Залиш мені, може, один.
Добре, звісно.
По конях! Їдьмо!
- Алло? - Привіт, Джесс, це тато.
- Привіт. - Тобі зараз зручно розмовляти?
- А що таке? - Ну, я в Італії.
- Я читала про твої героїчні подвиги. - Це вигадка журналістів, неправда.
- Отже, ти знову їх обдурив. - Так.
- То чому ти дзвониш? - Добре, слухай.
Мені дуже прикро за останню нашу зустріч.
Пробач мені.
Я просто не витримав того типа. Ти ще ходиш до нього?
Так.
Ну, я хотів би тебе вислухати, тож...
- Якщо тобі це потрібно... - Угу.
Слухай, у мене тут почесна церемонія. Я дуже хотів би, щоб ти приїхала.
- Відколи це тебе хвилюють почесті? - Ну...
Гарне запитання. Я...
Я знявся в усіх тих фільмах.
Ти думаєш, якщо я приїду на свято в честь твої кар'єри,
я пробачу, засліплена твоїм блиском?
- Ні. - А може, так, Джею.
Може, й так.
Це 35 років мого життя.
- Мені 34. - Я просто хочу, щоб ти пішла зі мною.
Побачила мої здобутки, відсвяткувала.
Це все мало якийсь сенс.
А якщо ні?
Я міг би бути дуже добрим батьком, Джесс.
Я хотів цього.
Просто стосунки з твоєю матір'ю, відстань,
і я не впорався так, як собі задумав.
- Просто... - Просто кажи чесно, Джею.
Припини шукати пояснення й не намагайся захищатися.
Досить.
Я був молодий. Було дещо, чого я страшенно хотів,
і я боявся, що не здобуду цього, якщо відійду хоч на мить.
І я мав рацію.
Інакше було ніяк.
Довелось робити вибір...
не на твою користь.
Та це мало бути тимчасово.
Просто...
я таки здобув, що хотів.
І захотів зберегти.
Десятирічна я хоче показати тобі палець.
А ти теперішня?
За мене можеш не хвилюватися.
Я в порядку. Я люблю свою справу. У мене є друзі.
Я добре собі житиму, але без тебе.
І в тебе теж усе добре.
Ти видатна кінозірка.
Ти робиш людей щасливими.
Я збираюся завершити кар'єру.
Підпиши фотку для вчительки Тео. Вона твоя фанатка.
Що?
Добре. Джесс, для мене твій приїзд...
- Для Гелен. - Що?
- Так її звати. Гелен. - Добре. Гелен.
Вибач, тату.
- Прошу, Джесс... - Тео дзвонить. Гарної тобі церемонії.
Бувай, Джею.
Джесс!
Славнозвісний Рон!
Ти не бачив Джея Келлі?
Сьогодні ще не бачив.
До зустрічі.
Церемонія о п'ятій. Рівно!
ПАСПОРТ
Роне!
Гей! Роне.
Гей.
Зупини. Стоп.
Ти в нормі?
Не спіши.
Усе гаразд.
Слухай, вибач за...
Пробач.
Я радий це чути.
Та я через тебе задумався.
Я цілу ніч не спав, розмовляв з Лоїс.
І гадаю, твоя правда.
Буває момент, коли треба все переглянути.
Я люблю тебе. Справді.
І я радий чути твоє вибачення.
Але я...
Я більше не можу з тобою працювати.
Ця робота не для мене.
Італійці тебе шукають.
За кілька годин почнеться церемонія.
Я спішу на літак, а ти постарайся піти, добре?
Ти подолав такий шлях.
Чуєш, Роне?
Піди на церемонію зі мною. Як друг.
Адже...
ми зробили це разом.
Ти мій найбажаніший гість.
Я єдиний, хто тут є.
«ШАРПІ» ПЕРМАНЕНТНИЙ МАРКЕР
ТАТУ, ВІТАЮ З ВИЗНАЧНИМ ДНЕМ!!!
Поглянь он туди.
Приїхали.
Чудово.
Ну привіт.
Хто це в біса?
Починаємо.
Я волію вважати себе сім'янином,
і ми тут сім'я, подобається нам це чи ні.
Ми сім'я.
Зараз це не має значення, бо тобі за дві секунди кінець!
Ти ж не думав, що я це пропущу?
Це працює так: ти робиш, всцикаючись зі страху,
а зробивши, перестаєш боятися.
Я не підведу, сер.
То що скажеш?
Так чи ні?
Оце, курва, справжнє шоу!
Я стою перед вами...
голий.
Тату, це ще не кінець.
Це «Шоу Келлі і Келлі»!
У ролях: Келлі!
І Келлі!
А зараз Дейзі Женев'єва Келлі виконає свій знаменитий переверт!
- Тату! Ще не кінець! - І Джессіка...
Гіларі Келлі виконає своє більш знамените колесо.
А тепер трішки магії. Тату! Це ще не все.
- А що тепер? - Келлі!
- А зараз... - Тату, чекай! Ти все пропустиш!
Наша Дейзі... Тату, пропустиш!
Наша Дейзі і її відомий на весь Голлівуд чарльстон.
Так, добре.
Та Джессіка і її відома на всю Каліфорнію чечітка.
Келлі!
Вибач.
- Келлі і Келлі! - Ні, Келлі і Келлі.
- Ні, Келлі і Келлі.
- Ні, Келлі і Кел-лі. - Келлі і Келлі.
Стрибай до стелі, смердючка Келлі.
Можна ще раз?
Хочу ще дублик.
ДЖЕЙ КЕЛЛІ
КІНЕЦЬ
Переклад субтитрів: В'ячеслав Кашук