Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Takk. Til tross for…
Til tross for velkomsten, var turen helvete.
Turen fra bak scenen til mikrofonen er alltid det.
Den er anstrengt.
Og det er fordi det minner meg om turen
fra noens ansikt,
nedover overkroppen,
til bekkenet,
for å suge dem.
Fordi hele veien dit vet alle hva du skal gjøre.
Men du gjør det ikke ennå.
Så spørsmålet henger i lufta:
"Klarer hun det?
Er hun flink eller dårlig til det vi venter på?"
Og: "Herregud, usikkerheten, uvissheten."
Jeg mener…
Føler dere det?
Jeg skal snakke mye om suging i kveld.
"Det blir kjedelig", sa én tidlig kritiker.
Jeg gjør det på en måte som lar oss beholde verdigheten.
Det går bra om du er her med familien.
Jeg er opptatt av verdighet.
Jeg foretrekker å kalle "doggystyle"
"hundens måte".
Stillingen fortjener et litt høytidelig uttrykk.
Det er en av våre mest noble stillinger.
Enhver stilling der du stirrer inn i elskerens øyne
som om dere blir ett, det er umodent, imponerer meg ikke.
"Hundens måte" representerer en mer moden kjærlighet
der to elskere kan se mot fremtiden sammen.
Det er ikke trist at jeg ikke får øyekontakt.
Det er mer som om vi er to pionerer på vei vestover.
Jeg må holde øye med horisonten, for dette er tøffe tider.
Men jeg er en sterk kvinne.
Jeg vet at det kommer bakfra. Jeg føler ham nærme seg.
Jeg må bare holde ut
gjennom natten, for vår unge nasjon trenger det.
Den slags.
Jeg har en slags poetisk stil jeg liker å advare folk mot.
Jeg vet at det kan være slitsomt. Jeg kan ikke noe for det.
Ja, jeg skrev poesi på college. Som mange andre ga jeg opp. Jeg ble lei.
Jeg ble lei av å alltid føle meg bergtatt.
Så mange timer tilbrakt i vinduskarmen,
med muskelkramper og tørre øyne
fra all forundringen.
Hver kveld så jeg månen som om det var første gang.
Jeg ville bare bli vant til månen.
Jeg ville ta månelyset for gitt som andre jenter.
Jeg håper dere har benyttet sjansen
til å innta min fysiske form.
Dere har rett til det.
Jeg går på scenen, dere dukker opp, dere får se.
Men det er et mareritt for en intellektuell som meg.
Bare det å ha en kropp, faktisk.
Som en kvinne med ideer,
føles alt fra haken og ned som om det er under meg.
Hva annet kan jeg si? "Lemmer og overkropp, der er hun." Litt uraffinert.
Den kvinnelige formen min,
denne sekken med sexpoteter,
puppene og rumpa som krever forklaring for at de er hjemmefra.
"Hvorfor tok du med de om du ikke ville dele med klassen?"
Jeg kan ikke la dem være hjemme. Ingen pottiter til salgs i kveld.
Ja.
Jeg liker å bevege meg på scenen, for jeg vet hvordan dere er.
Om jeg står stille for lenge og dere ser noe dere liker,
tar et mentalt bilde. Hvem vet hva dere gjør med det?
Jeg foretrekker å bevege meg og holde det litt uklart. Takk.
Prøv å ta et mentalt bilde, det er bare en grå flekk.
Enkel selvoppholdelse.
Nei, jeg gleder meg. Jeg gleder meg til å forkaste
kjødet gjennom døden, som et spøkelse.
Jeg gleder meg til å bli spøkelse. Jeg er et fremtidig spøkelse
og kroppen er støttehjul. Gleder meg til å ta av og fly fritt.
Ikke for fri. For å bli et spøkelse
må du sitte fast her, og jeg gjør det som trengs.
Skaper noe uoppgjort, gjør det som trengs.
Jeg begynner å bli for flink til å meditere.
Spirituelt er jeg alltid et sted der jeg dør og på en måte transcenderer,
umiddelbart oppløses i det ene. Det er ikke det jeg vil. Jeg vil bli her.
Jeg vil bli her som meg.
Jeg vil hjemsøke et hus,
og kanskje det er en merkelig drøm, lite original,
men den er likevel min.
Tenk deg å kveld etter kveld
se på TV bak noen andre som ser på TV.
Du overgir deg til deres programvalg.
Det ville vært en meditasjon i seg selv, overgivelsen som kreves der.
Jeg vil være et spøkelse, men jeg vil være et sterkt spøkelse,
et robust spøkelse, ingen uskarphet i kantene for meg.
Jeg vil ha artikulerte fingertupper.
Jeg vil ha minst 75 % opasitet.
Maks 85. Du skal vite at jeg er et spøkelse.
Hva er vitsen ellers?
Du vil bare sørge for at du ikke ender opp
som en av disse kulefigurene,
de er en skam for spøkelsessamfunnet,
avhengig av hvem du spør.
Jeg vet ikke om dere ser like mange dokumentarer
om det paranormale i hjemmet som meg.
Jeg ser på en del. Jeg liker å lære.
Men om du ikke vet om kulene,
er det de små, gjennomsiktige lyssirklene som kan synes på et bilde, og noen sier:
"Tippoldemor kom i bryllupet."
Det er veldig fine greier.
Men folk er frekke når det gjelder kuler.
Hvis du prøver å si noe alvorlig om en kule,
kommer de etter deg. De kommer bare etter deg.
Det er bare så frekt.
Tenk om du var oldemor og fikk det til.
Du klarte å samle kreftene dine i det hinsidige
og få til en form foran familien din.
En liten sirkel, det er ganske bra.
Har noen av dere klart å vises som noe ved hjelp av tankene?
Det har ikke jeg. En av de grunnleggende formene.
Og så å bli avvist av en sikkert halvhjertet skeptiker av et oldebarn.
Det skal ikke skje meg.
Nei, alle skal vite hvem det er. "Hei, Johnny, det er meg."
Det er ikke poenget.
Hvis dere insisterer på noe sånt, og det hadde dere vel, eller?
Nei, poenget er at jeg gleder meg til å bli kvitt kjødet,
behovene, ønskene, alt det er grusomt for meg.
Jeg er det mange kaller en heteroseksuell kvinne,
og nei, jeg er ikke stolt.
Det er ydmykende i disse dager.
Jeg vet hva dere tenker. Leser hun engang?
Og det gjør jeg, men hvordan kan jeg det
når jeg bare er ei jente med hestehale
som begjærer det alminnelige skaftet?
Utrolig at det skjedde med meg.
Bare den enkle sylinderen, det velkjente røret,
det objektet tilsynelatende uten nyanser.
Ordet jeg unngår å si er "penis", og nå har jeg sagt det.
Føler jeg meg bedre? Nei.
Jeg elsker ikke ordet, få gjør det.
En stor del av meg vil heller si ordet "kuk" for dere.
Mange av dere foretrekker nok det, ser mennene gjør det.
Kuk er et godt ord, det har en slags verdighet.
Du må trekke det opp og sparke det fra bak i munnen…
og så lander det.
Det lander på den samme konsonanten det startet på.
"Penis" bare glir ut av munnviken.
"Penis." "Beklager. Sa du noe?"
"Jeg vet ikke lenger.
Jeg tenkte et ord og følte noe skje."
Folk sier: "Jeg ville ikke brukt ordet penis seksuelt, det er for klinisk."
Jeg hører ikke legens stemme i det ordet.
Penis er ikke vårt mest medisinsk-klingende ord.
Jeg tror problemet for folk med ordet penis
ligger i den sarte ømheten.
Ordet penis er et problem for folk
fordi det høres ut som det det er.
Penis.
Det høres ut som et mykt hjerteslag. Penis. Jeg tror det er problemet.
Jeg tror problemet ligger i selve stavelsene også.
Jeg tror ikke dette er et Rose-ved-et-annet-navn-scenario.
Nei, "P" er et problem.
P… Pisse…
Den har med rette blitt hånet i evigheter.
Men for meg er ødeleggelsens ekte stavelse
"nis".
Kan dere tro at den var der hele tiden? "Nis." Ingen snakker om den stavelsen.
Ingen sier: "Vis meg den nisen."
Vent til du ser nisen.
Nis nis? De vil ikke engang spøke. Det er for sart. Det kan ikke sies.
Nei, "kuk" er…
"kuk…"
Kuk er åpenbart det sexy ordet.
Men det er et problem.
Jeg har et problem med ordet "kuk".
På en måte blir det usexy. Når jeg kaller penisen en kuk,
er jeg ikke helt ærlig.
Jeg sier det jeg tror den vil høre.
Jeg bekymrer meg for penisens følelser.
Jeg skjemmer bort penisens lille ego. Jeg føyer penisen.
Når jeg kaller penisen en kuk, er det ikke kuk, det er KUK. Du er en kuk.
Jeg føyer den når jeg sier kuk.
Som jeg føyer en nevø, eller en venns sønn.
En av de over og der nede-fyrene.
Han jeg elsker og den lille fyren der nede.
Når jeg kaller penisen kuk, behandler jeg den som min lille nevø.
Han kommer løpende inn der de voksne snakker
i en liten monstermaske eller noe,
og vi ser ham, og bare: "Unnskyld…"
og så snakker vi videre.
Han skremte oss ikke.
Han mislyktes med sitt lille knep.
Og du hører føttene hans…
han kommer igjen og du gjør det raskere.
Tilbake til saken. Ikke noe show, men han har blitt belønnet.
Er du glad i nevøen din? Så klart.
Men respekterer du ham?
Det tviler jeg på.
Nei, ekte respekt for nevøen er ikke "Åh!"
Ekte respekt for nevøen er: "Nei, du skremte meg ikke,
men jeg tror du kan. Så prøv igjen."
Det er det samme med penisen. Ekte respekt for penisen
er ikke: "Hvem er en kuk? Du er en kuk."
Ekte respekt for penisen er "penis".
Hvis penisen er nok,
bør ordet "penis" holde.
Hvis penisen kan være sexy, bør ordet penis ha en sjanse.
I teorien er det nok.
I teorien holder det.
Jeg er en fan i den forstand at jeg vil ha den igjen og igjen
med en regelmessighet du kan stole på.
Jeg trekkes til den som en kirkemus til oblatsmulene.
Der er jeg.
Snuser rundt og håper på en smak av det guddommelige.
Så hvis penisen ikke er den jævla kuken,
må jeg oppføre meg som om den er det,
men jeg stiller opp. Jeg er fortsatt en fan.
Så hvorfor stiller jeg opp?
Hva er penisen for meg? Hva er dens natur?
Vel,
den er sart.
Den er responsiv.
Den spretter opp under visse forhold.
Den har en kunstners sjel.
Den ser noe som fascinerer den og…
Den fylles med inspirasjon.
Det er en fylling for meg.
Det er en fylling for meg mye mer enn det er en ereksjon.
Ereksjon er litt for arkitektonisk for det som skjer der.
Ingen burde gå inn i den bygningen. Den følger ikke regelverket.
I motsetning til en bygning velter den ikke, den visner.
Den dør på greina.
Penisen, den blomstrer og visner og den blomstrer igjen.
En slags evig blomst som strekker seg mot det som nærer den,
som om den varmes av solen.
Den beveger seg. Det er en romantisk figur,
en modig romantisk figur.
Den samler sin styrke for å strekke seg vekk
fra resten av kroppen. Satser i denne bønnen.
"Elsk meg.
Ta på meg, vær så snill.
Ta på meg.
Tar på deg som tar på meg.
Fort, jeg har bare et minutt."
Samtidig prøver de å si at vulvaen er blomsten.
Vulvaen er rosen, kronbladene til en rose. Jeg setter pris på de sammenligningene.
De prøver å si at vulvaen er vakker, og jeg er enig.
Men om jeg fikk en rosebukett og en av dem så ut som vulvaen min,
hadde jeg sagt: "Jeg tror noen tråkket på en rose."
Den falt ut, noen tråkket på den.
Så prøvde de å gjemme beviset i en sprekk i veggen.
Den forsvinner ikke helt der inne. Nei.
Og hvorfor er bladene så tykke?
Nei, vulvaen er vakker,
men den krever et mer poetisk blikk.
Skal jeg gripe inn? Jeg prøver.
For meg er vulvaen… kanskje min vulva,
vakker på samme måte som et fillete flagg er vakkert.
De frynsete kantene forteller historien om hvordan idealer møtte virkeligheter.
For meg kan en vulva være vakker på samme måte som en burger er vakker.
En burger med alt tilbehøret,
pakket inn i krøllete, fettete folie,
og så skjærer de… Jeg elsker at de pakker den inn før de skjærer.
Og så…
Så ser du lagene, ulike teksturer presset sammen.
Og ja, det er fare for søl. Det er en risiko for demontering.
Men den holder.
Vulvaen er burgeren som holder.
Penisen er blomsten.
Jeg synes penisen er et feminint ikon, om jeg får være så modig.
Den er det mest feminine på kroppen til kjæresten min.
Om kjæresten min kom ut av dusjen
og sa: "Finn den lille kvinnen på denne mannen."
Rar lek, men jeg hadde visst svaret.
Det er ikke skulderen.
"Jeg ser henne. Hun er der. Susan." Navnet Susan ville kommet umiddelbart.
Penisen hans er en Susan, men det er visst alle peniser.
Det var Susan, Geraldine, Vanessa.
Sier jeg at penisen er en liten kvinne? Hvis du er typen som ikke liker den ideen,
er det akkurat det jeg sier.
Men nei, det er mer frekke stereotyper av kvinner.
De er gode beskrivelser av penisen.
En dårlig beskrivelse av kvinner er perfekt for peniser.
De er følsomme. De reagerer alltid på ting.
De er trengende, de maser, de stikker deg om natten.
"Hallo. Er du våken? Jeg er våken. Vi er visst begge våkne."
Penisen er den følsomme. Penisen maser.
Penisen er dramadronningen.
Den ultimate dramadronningen. Fra festens midtpunkt
til helt slapp og furten på sofaen,
innsiden av låret, og venter på at noen skal merke
at hun er opprørt.
Kan ikke være sint på henne, hun lagde ingen scene.
Jeg gjør ikke en grimase. Det er sånn jeg ser ut.
Dette er ansiktet du giftet deg med.
Penis-orgasmen har en hysterisk kvalitet,
i den freudianske betydningen
med nevrotiske hysterikere.
Orgasmen, en slags plutselig åpenbaring,
et grusomt utsagn: "Jeg drepte faren din."
Litt som Abigail i tinghuset i Smeltedigelen.
Jeg så Goody Osburn med djevelen! Og nå må alle leve med det.
Et snev av mamma på en familiefest.
Hun vil si noe, innser at hun bør la være.
Dytter det ned, men det må ut.
Jeg ser henne komme.
"Er du lei deg for at du ikke har barn?"
Hun føler seg bedre, og greit nok.
Jeg gir henne dagbok til jul, men jeg er dagboken.
Det er greit.
Men nei, jeg føler at orgasmen min ikke plager deg på samme måte.
Orgasmen min er mer uselvisk, heroisk,
og for å være ærlig, militaristisk.
Min orgasme er mer: "Løp!
Jeg kaster meg på granaten og absorberer eksplosjonen."
Og i sitt mest eksplosive øyeblikk av nytelse,
eksploderer ikke det vaginale vulvaanlegget.
Det holder.
Det legemliggjør det maskuline.
Stoisk, eksemplarisk, den bare pulserer.
Gjør isometrisk arbeid, behersket og sterk.
En viking mot et tre etter at kampen er over.
Bare pulserer til rytmen fra krigstrommene som forsvinner.
Nei, penisen er den mest fysisk sårbare
av det vi finner i skrittet.
Jeg har aldri forstått hvorfor den ikke trekker seg helt inn i kroppen
etter at den har gjort det den gjør.
"Vent. Hvorfor ser jeg deg fortsatt?
Du er svak. Du må dra hjem.
Du er ikke trygg i den formen, du må trekke deg tilbake.
Trekk deg tilbake."
Den er som en dukke i dukketeater. Den kommer ut og gjør sitt.
Men når denne er ferdig, gjemmer den seg ikke i kulissene.
Den bare dør på scenen
og henger der livløs og skremmer barna
mens forestillingen fortsetter.
Du bare: "Jeg trodde ikke vi skulle se den karakteren lenger."
Og du håper bare at noen vil hente den inn igjen.
De andre dukkene inkluderer dødsfallet i fortellingen.
Penisens sårbarhet er noe jeg har vært klar over lenge.
Siden jeg var 11 da jeg begynte å lese disse bladene
med overskrifter som: "Lær å tilfredsstille mannen din."
De skrev om det hver måned. Jeg sjekket om det var noe nytt.
Det var alltid bare instruksjoner om hvordan man ikke skader den sarte penisen.
Ikke sant?
Jeg husker spesielt å være forsiktig nær tuppen.
Den er ekstremt følsom.
Ingen kroppsdel er like følsom som penistuppen.
Bare: "Herregud."
Den er visst veldig følsom, og den er det første jeg kommer til å støte på.
Jeg må lande forsiktig fordi det er den mest følsomme delen?
Burde du ikke begrave den skatten dypere i slottet?
"Greit, når jeg er forbi den følsomme tuppen,
kan jeg sikkert slappe av på skaftet."
Skaftet høres sterkt ut, men nei, de advarte
om at huden under skaftet er tynn og skjør.
Skal jeg ta på øyekrem med min svakeste finger?
Påfør forsiktig.
Og så de berømte ballene.
Det finnes en endeløs mytologi om hva som kan skje med baller
og det blir din skyld. Legenden om blå baller.
Den kan variere avhengig av kultur, men poenget er det samme.
Hvis du er årsaken til en ereksjon,
bør du ta ansvar for ereksjonen du forårsaket.
Klokken tikker, og snart kan ballene der nede
bli blå, og jeg vet ikke helt hva som skjer etter det.
Jeg vet bare at nå er du heksa.
Du er heksa som gjør små baller blå.
Trusselen om blå baller har aldri vært seksuelt inspirerende for meg.
Liksom: "Noen må gjøre noe snart,
som å runke meg, ellers får jeg skikkelig vondt der nede."
Det gjør deg til en baby og meg til moren din seksuelt
der jeg må se opp for din mulige medisinske krise,
for du vet, det kreves en landsby.
Nei, det er de blå ballenes hjelpeløshet som frastøter meg.
De nekter å ordne seg selv. Hvis jeg har full blære,
klager jeg ikke: "Hvorfor dunker ingen meg på magen
for å få ut urinen?"
Jeg hadde tatt meg av det selv.
Men blå baller bare…
"Nei! Jeg gjør det ikke. Nei.
Nei!" Den er litt overtrøtt.
"Nei, jeg… Nei, bare mamma.
Bare mamma får rape pikken."
Pikken må rape.
Hvis blå baller finnes, raper man dem.
Jeg overdriver noen ganger med metaforer,
for moro skyld.
Ikke den, den er perfekt.
Tann-mobbingen startet ung. "Hvis du har alle tennene,
Ikke gå inn i et rom med en penis. Det er ikke trygt
for penisen. Hvorfor vil du sette penisen i fare? Ditt tannmonster."
Hva er planen? Skal du bruke tenner og suge noen?
Er det tanken?
Sugingen med tenner, en annen av Grimms eventyr, vel.
Og et stort konsept på videregående.
Da jeg forsto at tennene mine var en mulig fare for penisen,
var jeg hos bestevennen min etter skolen, så det var meg
og bestevennen min, vi var tolv.
Storesøsteren er 16 og storesøsters bestevenn er 16.
Så forholdet der er over, opp og over,
og jeg føler alltid at det er noen du kan få ekte informasjon fra.
For jeg vet allerede alt over vet.
Over, opp og over er diagonal visdom.
"Bra at jeg var her. Det trengte ikke å bli slik."
Hun visste nok at hennes rolle var å undervise, for hun sa, ut av det blå:
"Greit, jeg skal vise dere hvordan man suger.
Dere må lære det en gang, og jeg er sugedronningen."
Hun bare sa det.
Hun tok en agurk ut av kjøleskapet og pakket den i plast
av respekt for middagen, jeg satte pris på det,
og hun begynte å demonstrere på agurken.
Jeg vet ikke hvem som kan lære av en demonstrasjon, de hjelper ikke meg.
Å se kunstlæreren male er… jo, jeg ser hvorfor du er læreren.
Du er veldig flink.
La oss gå videre til lerretet nå, så ydmykelsene kan begynne.
Ikke sant?
Hun demonstrerer på agurken, og jeg er mer opptatt av det hun sa.
"Sugedronningen." Kanskje måten hun sa det på,
for hun bare sa det, lot ordene klinge i luften.
Hun lagde ikke en grimase for å si at hun visste at hun overdrev litt.
Nei, hun bare sa det og demonstrerte med myndighet,
og jeg hadde spørsmål, som jeg ikke stilte.
Det første var: "Ifølge hvem?"
Men jeg skal ikke spørre om det.
Jeg blunket ikke engang da hun sa "sugedronning",
for det er noe vi kan gjøre for snille mennesker.
Hvis de gjør det umulige?
Sier noe om seg selv med selvtillit?
Herregud, la dem ha det. Bare…
Og ikke lat som om du gir dem det men også avslører…
…at de ikke får det. Blunker mye.
Nei, hold blikket deres og la dem få det.
Det er nesten umulig. Noen ganger sier jeg navnet mitt og bare:
"Sa jeg det riktig?"
Selvsikkerheten som kreves for å si noe sånt.
Det føltes som en skikkelig selvutnevning.
Og det imponerte meg og forvirret meg.
Jeg har alltid prøvd å helle mot det jeg mener er
en slags veloverveid usikkerhet i stedet for den tåpelige selvsikkerheten.
Selvsikkerhet er en god idé.
Ja, men det er en risiko der.
Jeg er redd for at jeg kan bli til det jeg ser på som De to tåpene.
Hvis jeg liker meg selv, kan det føles bra.
Hva om jeg tar feil?
Jeg og meg, bare disse to tåpene
som gratulerer hverandre. "Best i bransjen. Ingen er som oss.
Vi er fantastiske."
For meg føles det trygt om jeg ser meg i speilet,
ser på personen i speilet og fornærmer henne.
Si: "Du er en tåpe." Selv om de er en tåpe,
kan i det minste jeg kjenne igjen en tåpe.
Og da er jeg ikke i meg selv to tåper.
Jeg er en tåpe og en som vet om det.
Jeg er en tåpe og en som unnskylder for dem.
Da har duoen min har 50 % verdighet.
Hvis du deler deg i to og hater deg selv,
har du en garanti på 50 % verdighet,
istedenfor å satse på null mot hundre.
Ser du at regnestykket om selvhat er uangripelig?
Men den tilsynelatende selvutnevnte sugedronningen,
jeg tar den.
Den såkalte sugedronningen
sa et par ting jeg aldri har glemt.
Det første var bare en kommentar.
"Og du kan leke med ballene om du vil,"
så nevnte hun dem aldri igjen.
"Om du vil."
Du kan leke med ballene om du vil. Jeg tenker fortsatt på det.
Du blir desperat etter å leke med ballene,
men du vet ikke om du får lov, og hun sa at de er som lekene på barnelegens kontor.
Nei, de er der for din skyld.
Hvis hun sa kile ballene,
hadde jeg visst hva jeg skulle gjøre, men å leke med noe?
Å leke med noe?
Det er en intuitiv, fraværende handling.
Hvordan får man en autentisk lek
til ballene?
Hvis det var et snev av klisjé i balleleken min,
kunne jeg ikke leve, forstår dere? Ikke et snev av planlegging.
Det er autentisk eller ingenting for meg i dette livet.
Det har alltid vært prinsippet mitt.
Jeg var et av de mest autentiske spedbarna på avdelingen.
Det var fasadeby der.
"Se på meg, jeg er en baby."
Ikke jeg. Jeg bare levde.
Autentisk eller ingenting, prinsippet jeg har holdt meg til.
Jeg har mange eksempler på at jeg velger autentisitet når andre ikke gjør det.
Jeg skal gi ett eksempel fra barndommen.
Vi hadde en lek i gymmen der vi danset til læreren sier "frys".
Du må fryse i stillingen du er i, ellers er du ute.
Slik tilnærmet jeg meg leken med autentisitet.
Kan du si frys etter et par sekunder med dans?
Takk. Greit. Bare deg.
Sånn leker jeg den leken.
Det var en autentisk frys.
Dere så meg gjøre mitt beste for å fryse i stillingen jeg var i.
Jeg vet at det ikke var spesielt spennende.
Noen ganger så jeg barn gjøre det slik. Kan du gjøre det igjen? Takk.
Frys.
Slike barn gjør meg kvalm.
Det er veldig uautentisk.
Nei, det er ikke frys. Du frøs ikke i stillingen du var i.
Nei, det gjorde du ikke.
Og videre, hvor var de trinnene under dansedelen?
Ingensteds.
Men nå som vi alle er typisk, kjedelig, autentisk stille,
nå er du storkaren. Det liker jeg ikke.
Jeg skal bevitne det til mine dagers ende.
Jeg sier det til alle som vil høre. Jeg sier dette så dere vet og forstår
at jeg holder meg til samme, grusomme standard for autentisitet.
Så jeg spør:
"Hvordan kan jeg leke med baller på autentisk vis?"
Jeg vet hva jeg hadde gjort med to klementiner i en pose,
og jeg ventet på bussen eller noe.
Noe sånt.
Jeg hadde gjort det uten å tenke.
Det ville vært helt ubevisst lek. Jeg tror den hadde gått med klokka.
Sånn er det bare.
Jeg kommer til et punkt der energien øker.
Tror dere vi klarer en runde til?
Ja.
Tiden er inne.
Så lot jeg den snurre den andre veien.
En sensasjonell ånd svever inn i galaksen mot klokken.
Men jeg skal ikke gjøre det med ballene.
Jeg ville ikke engang snurret dem. De hadde nok visst hva jeg ville.
Impulsen er ikke bare min skyld.
Jeg tror at selve anatomien til ballene utfordrer oss.
Jeg tror at halsen på balleposen,
er akkurat lang nok
til at eksistensen stiller spørsmålet om den kan spinne helt forbi tolv.
Så tilfredsstillende om den tok én runde og kom tilbake.
Nei, jeg har ingen lek. Ingen lek for ballene.
Jeg har tenkt på mye for det. Jeg tror ikke på den ideen.
Men jeg vil ikke se ut som om jeg er redd for å ta på ballene.
Vil dere vite hva jeg har gjort
med ballene historisk og personlig? Det er ikke bra.
Jeg løfter dem en tomme.
Det er en liten hevning,
ikke så sexy, men du kan ikke bli sint, for jeg hjelper til.
Jeg hjelper posen
med tyngdekraftens byrde i et par sekunder.
Og hvis det ikke er verdt noe, vet jeg ikke hva det er.
Men det føles svakt.
Jeg føler meg som praktikanten som prøver å øke verdien.
Uten å vente på å bli spurt, den grusomme følelsen.
Du vil hjelpe, men det er umulig. Det er den samme følelsen jeg får
om jeg prøver å hjelpe noen med å løfte noe tungt,
som et piknikbord.
Jeg kommer litt for sent. Vekten er fordelt
mellom de andre bærerne.
Du bare løper med. Du får ikke løftet noe.
Det verste er vitsene. "Jeg slipper lett unna i dag.
Ganske sikker på at dere gjør alt arbeidet."
Nei, jeg vil ikke delta.
Om det skjer med meg, rygger jeg unna.
"Takk for det du gjør, men jeg nekter å leve en løgn."
Samme med ballene.
Jeg blir ydmyket av den svake gesten,
og jeg fjerner hånden forsiktig.
Det er der jeg har vært en stund.
Det andre sugedronningen sa,
det må ha vært hennes globale filosofi,
for det var slik hun avsluttet.
Hun sa: "Vit at til syvende og sist,
når det gjelder å suge,
kan du ikke gjøre det feil,
for personen er bare glad for å være der."
Er ikke det vakkert?
Jeg elsket det.
Det ga mening for meg. "Det er ikke teknikk som er viktig, det er ånden.
Det roet meg ned.
Så sa hun: "Vel, så lenge du ikke biter av ham pikken."
Jeg bare: "Øh.
Før vi går over til et annet tema, er det sant?
Kan jeg bite av en pikk?
Hun bare: "Du ville aldri bitt av en pikk."
Jeg sa: "Nei, men er det mulig?"
Hvis det var målet mitt, har jeg riktig maskineri?
Hvis jeg "kan" bite av en pikk, er ikke "vil" langt unna.
Det er der, spesielt hvis jeg er bekymret.
"Ikke bit pikken av ham."
"Hva vil vi ikke gjøre? Bite av pikken. Gjenta!"
"Bit av denne pikken."
Jeg hadde bitt av pikken i takt.
Jeg vil vite om jeg har det som trengs.
Hvis du fant skallen min, kjeven, tennene mine, hele greia,
hvis du fant den på en åker om 200 år,
kunne du bruke den som våpen
spesifikt
for å bite av pikker? Kan disse beina…
kan disse beina bite gjennom
penisbeinet?
Og hun sa: "Du vet at det ikke er noe bein der.
Og jeg tror jeg visste det.
Jeg tror jeg visste det.
Men kan du klandre meg for å ha glemt det et øyeblikk?
Kan du klandre meg for å glemme at det ikke er stein i en penis
når hun ble oppfostret på uttrykk som "beinhard"?
"Beinhard ståpikk."
Når det ikke er noe bein der, og som på sitt hardeste
ikke er steinhard.
Ikke steinhard.
Nei, den har aldri vært… steinhard.
På det hardeste, fortsatt ikke steinhard.
Nei.
Stein har visse egenskaper.
Jeg er ingen geolog, men du kan ikke spille penis-papir-saks.
Ingen spiller penis. Den er ikke en god erstatning for stein.
Kan ikke takle saks eller papir. Det er en 50-50-kamp, ingen spiller.
For meg, språklig sett, er en stein noe man blir truffet av.
"Å Gud! Herregud, jeg ble truffet av en stein."
Med en penis blir du klasket, samme hvordan.
Faller fra himmelen, det er en klaskete ting.
En stein er bare: "Herregud!"
En penis er liksom…
Nei, det er som ånden.
"Kjenner du hvor hard jeg er?
Kjenner du hvor steinhard jeg er?
Jeg bare: "Nei."
"Nei, det gjør jeg ikke."
"Jeg vet hva du mener.
Jeg merker endringen du snakker om i penisen,
og jo, det er fint."
Hvis den er så hard, hvorfor er tanna mi så farlig for den?
Burde ikke jeg være redd for å ødelegge tanna
på den steinharde ståen din?
Tannlegen min vil ikke tro på den historien.
Nei.
Den er ikke beinhard. Se for deg den mest beinharde ståen.
Ta den med til en fin restaurant i tankene,
servert med selleripuré.
Hell over sausen, legg til spinat, litt persille.
Ta en bit, hadde du ikke sagt: "Det møreste kjøttet jeg har smakt"?
Si til kokken: "Den falt av beinet."
Han må minne deg på at det ikke finnes bein i kjøttet.
Det er hardt som en pose blod.
Det er erektilt kjøtt, som en brystvorte. Nei, den er ikke beinhard.
Hvis jeg hadde en stein i skoen,
hadde jeg nok tatt av meg skoen
for å riste den ut. Hvis jeg hadde en liten stå i skoen, hadde jeg gått hjem.
Nei. Og forresten, Washington-monumentet er ikke fallisk.
Det er ikke fallisk. Det har stått i 175 år.
Vet du hva en stein ikke gjør? Den slutter ikke å være en stein.
Jeg vil være tydelig. Kanskje jeg er litt bokstavelig.
Jeg skjønner det.
Steinhard stå. Det er beskrivende språk. Det er et bilde.
Det er litterært språk, kanskje ikke vårt beste,
men det er jo det det er. Jeg liker det like mye som andre jenter.
Det er bare at all språket om penisen
skal få den til å virke kukaktig.
Det fører oppmerksomheten tilbake til penisens veldig sarte natur.
Den steinharde ståen, anakondaen, penisen som slange.
Den blir sammenlignet med en slange. Penisen er ikke en slange.
Nei, slanger har skarpe sanser,
og de er i det minste ganske årvåkne.
De angriper med presisjon.
Jeg har aldri latt være å vise en penis hvor den skal.
Og det er ikke en klage. Jeg vil helst hjelpe.
Det er bedre enn: "Se, mamma. Ingen hender.
Ikke hjelp!"
"Hva om jeg prøver samme sted og vinkel igjen? Hardere denne gangen."
"Du klarte det.
Du tvang deg inn i en rar vinkel.
Du dro halve meg inn i meg med meg."
Det er som å ta armen ut av en jakke og ermet følger med.
Nå må jeg ordne det
mens jeg later som om jeg ikke ordner noe.
Prøve å få silkeaktig innside og pelskledd utside på plass.
Jeg syns ordet penetrere er litt mye for det som skjer mellom en penis og meg.
Hver gang du penetrerer, penetrerer du fiendens område.
Nei, du er min gjest.
Jeg ba deg inn og gjorde det hyggelig for deg.
Nei, hvis du slår opp "penetrere" i ordboken,
eller min favorittordbok, synonymordboken.
Jeg elsker synonymordboken. Den går rett på sak med de andre ordene.
Ingen av dem er perfekte, men der er de.
Folkets ordbok, sier jeg alltid.
Det første synonymet for "penetrere" er "punktere",
men du punkterte ikke noe. Dette er en fungerende passasje.
Du gikk glipp av åpningsseremonien. Vi har vært i drift en stund.
Jeg sier ikke at det er en stor, åpen inngang der du kan slentre inn.
Nei.
Veggene i denne vaginalkanalen er flate.
Ok. Men veggene i en hanske er flate.
Du sier ikke: "Jeg penetrerte hansken."
Du tar på deg hanskene og snakker ikke om det.
Om du ikke liker penetrere, vet jeg hva neste valg er.
"Komme inn", eller "å komme inn i noen".
"Å, øyeblikket.
I det øyeblikket du kom inn i meg, forandret min verden seg,
og jeg også." Jeg har aldri blitt kommet inn i.
Nei, for meg handler det om målestokk.
Som hvis kroppen min var en bygning.
Hvis kroppen min var en butikk,
og noen gjorde tilsvarende det det er å gå inn i butikken,
kom de seg ikke forbi de andre glassdørene.
De kan ikke se at de var på butikken i dag.
Nei, jeg tror de drev dank i gangen
og fikk dørene til å åpne og lukke seg og åpne og mest lukke seg.
De var et problem på parkeringsplassen utenfor
i dag.
Penetrere, komme inn i meg.
Legge rør i henne. Den hørte jeg på college.
Penisen skal være røret.
Her, unge mann? Du er rørleggeren? Du har ikke rørlagt noe i livet.
Det vet jeg. Du er økonomistudent og jeg har hatet deg en stund.
Ta den, kjerring.
Bli kvalt av denne feite pikken.
Få høre deg kveles…
Er det det du vil ha? Frykt og panikk i blikket mitt?
Jeg har alltid vært redd for å kveles.
Aldri av penisen. Jeg har aldri vært redd for å kveles av penisen.
Den er ikke en kvelningsfare, den sitter fast.
Jeg blir kvalt av den. Jeg blir kvalt av den pikken.
Vent.
Jeg er helt trygg.
Døden er her.
Skal prøve å leve et langt liv om jeg tar vare på helsa
og tar noen gode avgjørelser.
Ingen ville suge en tyggis.
Ingen hadde gurglet en tyggis bak i halsen.
Det er en ekte risiko. Nei.
Et barns tyggis er en større trussel enn pikken. Skjønner dere?
Jeg var ikke alltid sånn.
Hele "Kuken din er ikke en dritt."
Nei, man føler ikke behov for å gjøre dette.
Jeg pleide å være redd.
Første gang jeg prøvde å suge, for eksempel, mislyktes jeg.
Jeg trakk meg i siste sekund, fordi jeg innså
problemet med det, og omstendighetene var perfekte.
Jeg var 16 og hadde kjæreste en klasse over meg.
Jeg hadde kjæresten lagt ut på ei seng
som en bevisstløs pasient på et bord
hvis kropp er saktegående tåke.
Jeg har ham på en seng i noens gjesterom,
noens ferdige kjeller.
Jeg elsker lukten av en nybygget kjeller.
Avgassingen av det nye teppet. Følelsen av at familien lykkes.
De gjorde ferdig kjelleren, er terrassen det neste?
Jeg kan ikke forestille meg det, men det kommer til å bli så jævla vakkert.
Jeg har ham på en seng i denne ferdige kjelleren.
Noen har fest oppe. Noens foreldre er ikke hjemme.
Så mange lag mellom meg og kjæresten.
Mitt eget hjem, foreldrene mine,
dette er det nærmeste du kan komme suging i et vakuum.
Så jeg jobber meg
nedover overkroppen,
Og alt det innebærer, hele…
"Klarer hun det?"
Usikkerheten, hele greia. Kanskje jeg tok det for sakte, for ydmykt,
ikke nok fart, fremdrift, selvsikkerhet, og når jeg kommer dit, nøler jeg.
Jeg gjør det ikke.
Jeg nøler til og med.
Det er en nedtur, for jeg har lyst.
Noen vil si: "Du hadde gjort det om du virkelig ville."
Nei, jeg mener, ja.
Jeg har aldri nølt over en pommes frites.
Når jeg føler lysten, kollapser jeg den ved inntak av pommes frites,
men jeg ville gjøre det.
Jeg ville gjøre det, og det er også ekte.
Dere må forstå at i denne perioden
var jeg ofte på bokhandelen.
Jeg ble der i timevis og leste alt mulig,
inkludert sitatbøker.
Jeg låste knærne og leste sitatbøkene
for å finne tidenes visdom.
Når du leser disse bøkene, dukker visse temaer opp.
"Ungdom kastes bort på de unge."
Stemmer fra fortiden, jeg skal ikke gjøre det. Nei.
Jeg skal drikke sæd.
Jeg skal drikke sæd i juli-gresset, under månelyset, og det så fort jeg kan.
Det er det bokhandelen lærer deg.
Om du er en ung, ivrig leser, er det mye lidenskap på de sidene.
Så mange liv, og følelsen av at livet mitt er maks én bok.
Jeg vil begynne på det livet. Men jeg er der, og jeg begynner ikke.
Hvorfor? Fordi jeg føler meg alene foran den fantastiske oppgaven?
Ikke egentlig. Jeg føler støtten
fra hele landhockeylaget bak meg her.
De hadde kjørt meg til festen denne kvelden så jeg kunne suge.
Tidligere var jeg på en overnatting med hele laget,
og de eldre jentene som kjente kjæresten min,
de passet på ham og meg, på en måte.
De sa "Vi hører at du ikke har sugd ham ennå.
Hvorfor? ikke Er du er redd?
"Ikke vær redd, det er en 'Bare gjør det'-greie.'
Da har du gjort det,
og det blir 3, 2, 1, lat som til du lykkes, bare gjør det…"
"Flott råd", sa jeg.
"Takk.
Jeg skal gjøre det neste gang jeg ser ham."
"Det kan skje nå. Han er bare fem minutter unna.
Vi har bil. Her er en øl."
Jeg klarte knapt fire slurker,
jeg er en cocktailkvinne. Det visste jeg ikke ennå.
De fikk meg ut til bilen og ropte "Sug ham."
Kanskje det høres ut som gruppepress.
Jeg opplevde det ikke slik. Jeg opplevde presset som støtte
fordi jeg var en ung Tony Robbins-leser.
Jeg visste at om du forteller folk om målene dine, lykkes du mer sannsynlig.
Du føler deg ansvarlig.
Jeg hadde gått gjennom "Personal Power" i sjetteklasse,
de 48 kassettene. Leste Awaken the Giant Within i sjuende,
og nå brukte jeg Giant for å bli klar til PSAT-prøven.
Man kan ikke forberede seg på den, men man kan demontere begrensende meninger
som kan påvirke hvor du lander i ditt poengområde.
Lagkapteinen kjører meg til festen der kjæresten min er,
og prøver å snakke med meg.
"Hvorfor har du ikke sugd ham?"
"Mest fordi jeg er bekymret for tennene.
Jeg forstår ikke hvor de skal. De er overalt.
Det er ikke stein der", og hun visste det.
"Ikke tenk på tennene. Du suger
ved å smøre rundt munnen, nesa ned, smør godt
med leppepomade eller vaselin eller noe du velger,
og så plasserer du leppene rundt tennene og smiler.
For å stramme dem, så…
Og så glir den trygt, skjønner du. Fortsett å smile."
Noen av dere tenker: "Ja.
Vi vet hva suging er. Fortsett."
Det kan være 5 % eller 95 % av dere.
Det er ingen regler.
Hun sa: "Skjønner du?"
"Ja. Takk, du løste det." Og det hadde hun.
Det var som når noen gir deg dårlig veiforklaring. Du tror de tar feil,
men du venter til de er ute av syne
før du spør noen andre, for de var hyggelige.
Så du er høflig og fortsatt alene i veikanten…
Det var noe i meg da hun sa det…
Noe i meg sa at…
at…
Er det alt?
Denne fettete muppeten.
Det kan ikke være det suging er.
For at sugingen skal ha sitt eget ord,
for at den skal ha vart gjennom tidene, og for at noen skal ha funnet den opp
spontant i skogen som en lidenskapelig huleperson.
De andre bevegelsene var ikke helt nye.
Så improviserer de.
"Vent! Hva er det sprøeste jeg kan gjøre med deg?"
De tenkte på det… og så visste de det.
De visste hva de hadde.
Det er som en vinduskonvolutt. En enkel, men elegant løsning.
Kunne dere ha funnet på det? Du skriver adressen på brevet,
stikker det i konvolutten. Adressen synes gjennom,
for det er et vindu.
Før noen tenkte på det, tenkte ingen på det.
For meg er suging det samme. Bare… "Hva er det sprøeste jeg kan gjøre?
Hvordan kan jeg uttrykke intensiteten?" Og så visste de hva de hadde.
Det var en risiko, men de prøvde.
Den typen genialitet kan ikke overdrives.
Om sugingen
hadde skjedd spontant,
burde den ikke kreve smarte løsninger.
Små triks og sløsing av kiwi-leppepomaden min fra Body Shop.
Det burde bare ha en måte.
En indre poesi. Jeg vil gjøre det sånn.
Som om jeg fant det opp. Det har ikke ord. Ekte verdighet fra før trykkpressen.
Autentisk.
Autentisk eller ingenting, vet du.
Men jeg er der, og jeg gjør det ikke.
Det er da jeg innser problemet.
De første øyeblikkene blir klønete.
Jeg hadde aldri gjort det før. Det er ikke problemet.
Problemet er at når jeg gjør det dårlig,
kan jeg ikke si til personen
at jeg vet at jeg gjør det dårlig.
Fordi munnen min er full av kjønnsorganer.
Sugingen hindrer at du kan si noe.
Forklare deg selv for å skape kontekst, vitse litt.
Man kan ikke kommunisere bevissthet.
Det handler alltid om å kommunisere bevissthet for meg.
Jeg har ikke noe imot å være en tåpe i dette livet.
Så lenge jeg kan fortelle dere
at jeg også hører bjelleklangen på hatten min.
Ding dong!
Ja, jeg hører dem også.
"Jeg sydde dem på selv. Jeg lager mine egne kostymer
og tenkte de kunne være interessante."
En ekstra munn i denne situasjonen hadde vært flott.
Dette hadde vært enkelt. Én munn suger
og den andre sier: "Vent litt.
Dette er ikke suging ennå.
Jeg prøver å finne en stilling. Oi. Tannen min skrapte allerede.
Det må du ha følt. Vi er klar over problemet
og jobber med en løsning. Vi setter pris på din tålmodighet
i dag." Men nei.
Nei, du har ingen ord, alt du har er dumme øyne.
Bare…
Bare de dumme øynene til noen som finner ut av noe.
Bare det dumme blikket til en som lærer på jobben.
Jeg hater det blikket.
Ingen verdighet, bare konsentrasjon.
Seriøse forsøk på å tilpasse seg for å overraske. Nei.
Nei. Ingen verdighet. Ingen ord. Ingen verdighet.
Ingen ord, og jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Så jeg begynte å rygge opp overkroppen
like ydmykt og svakt som før,
og jeg kom tilbake til ansiktet og jeg ville gjøre noe.
Laget mitt stoler på meg.
Og bokhandelen. Fremfor alt, bokhandelen. Jeg vil begynne på dette livet.
Så jeg trekker pusten dypt og slapper av, for det er greia.
Da skal svaret dukke opp, og for en gangs skyld gjorde det det.
Jeg ga ham jomfrudommen min.
Tenk på det som dere vil.
Ok, men for meg var det genialt.
Jeg verdsatte aldri jomfrudommen min.
Hvorfor skulle jeg det? Jeg fikk den bare for å dukke opp på jorden.
Jeg hadde ikke fortjent den. Nei.
For meg føltes jomfrudommen alltid som husets penger.
Jeg har jomfrudom her, jeg tror vi skal bruke den.
Det er nesten som en kupong. To kuponger i en gavepose på et hotell.
"To jomfrudomskuponger."
Folk gjør det til en stor sak, men jeg gir faen.
Vi burde bruke den før vi forlater feriestedet.
Jeg tenkte ikke på å spare meg selv
til ekteskapet.
Jeg refererte til min frykt og ubehag rundt kroppen min og din.
Til deg, min kjære.
Nei. Om jeg skulle gi noe til min sanne kjærlighet,
skulle det være seksuelle ferdigheter og en selvsikkerhet når jeg bruker dem.
Et særegent leksikon for å uttrykke min særegne,
men universelle kjærlighet.
Men for å få de ferdighetene, trengte jeg dårlige erfaringer.
Det er bare sånn det er. Jeg må ha treningsmontasjen min.
Så, som den humørsyke prinsen som ga avkall på rikdom,
kunne jeg sette det til side, og på bryllupsdagen
kunne faren min presentere det på vegne av familien min.
"Fra oss til deg, jeg vet ikke hva jeg skal si,
men hun jobbet hardt med dette."
Jeg var ikke bekymret for renhet, at enhver seksuell opplevelse
tar litt fra deg.
Den greia der en person er som et klistremerke med lukt.
"Skrap litt her, lukt litt der."
Jo, det er gøy. Men hva ender du som?
Du er et falmet jordbær med solbriller.
Er det det du vil?
Hva gjør vi da,
flytter deg bakerst i klistremerkeboka med dine luddersøstre?
Vi husker hva som skjedde med din eldste søster, en fin brus med føtter.
Prøvde å sende henne på beite. Hun døde under en sko.
Hun hadde ikke mer stank.
Ingen lukt igjen, bare gled ut og rullet av gårde.
Har dere sett et klistremerke rulle seg sammen?
Jeg var klar til å være en seksuelt aktiv tenåring.
Og sex, teknisk sett, løste et problem.
Liker du tørrjokking, men er lei av å bli sår av buksesømmen?
Jeg var klar til å være en seksuelt aktiv tenåring
som gjorde helselæreren stolt.
Og jeg merket at hun var stolt.
Jeg følte også at faren til kjæresten min var stolt.
Ja, jeg tror sønnen sa det til faren,
og faren var merkbart blid på vegne av sønnen.
Ja. Det er ekkelt.
Kanskje det er fordi jeg ikke liker en kjærestes far generelt.
De er feil og burde ikke finnes.
Men spesielt på ungdomsskolen.
Selv når de er herlige, er det selve rollen.
Det er ikke deres feil. "Hei."
"Hvordan går det? Hvordan var skolen?"
"Ikke se på meg eller snakk til meg, sir.
Det kler deg ikke.
Din sønn fikk tilgang til meg
gjennom egne handlinger. Du skyldes ingenting her."
Vinker ikke hallo og får ikke lukte.
Det er best for oss alle
hvis du forsvinner når du hører bilen min.
Om du går til skuret ditt og gjør hva nå du gjør i det fæle skuret.
Hvis jeg virker urimelig sint på faren til kjæresten min,
er det fordi han var en drittsekk.
Han var som mange voksne på den tiden i livet mitt.
Han kommenterte på min bruk av ordet "liksom". Han var besatt.
"Beklager, Jacqueline. Når du snakker,
hører jeg bare ordet 'liksom'. Det er alt jeg kan fokusere på."
Er det alt du hører?
Er det alt du kan fokusere på?
Så la meg være en kognitiv øvelse for deg
i kampen mot mentalt forfall.
Det er det samme ordet om og om igjen. Blokker det.
Selektiv ignorering av informasjon er en av seks kognitive ferdigheter.
Jeg ser deg med puslespill. Legg til "å høre meg snakke"
hvis du nekter å gå til skuret ditt som jeg ba om.
Det var ekkelt
for han oppførte seg som om han brydde,
liksom: "Det er bare at…"
"Det er bare at når du bruker ordet så mye,
utvanner du betydningen av det du ser ut til å ville si.
"Du høres uintelligent ut."
Den var god fra en mann
som aldri sa en eneste ting
som lignet en original tanke.
Han var bekymret for styrken i talen min.
Nei, du har ikke forstått.
Intellektet mitt er en elv.
Ordet "liksom" er en stein.
Jeg slipper steiner i elven for å bryte opp strømmen
så du ikke blir dratt under og drukner.
Jeg sier "liksom" for å være høflig mot menn som deg
fordi dere ikke takler meg.
Nettopp.
Du er stolt fordi sønnen din knullet meg, men det er jeg som knuller ham.
Han kommer ikke inn. Jeg lukker meg rundt ham.
Han penetrerer meg ikke. Jeg spiser ham.
Jeg tygger ham og spytter ham ut mindre, og han elsker hvert jævla sekund.
Akkurat som du ville gjort, din gris.
Din gris i shorts.
Jeg sa ikke en dritt til faren.
Jeg kan aldri gjøre det mot en mann. Se for deg ansiktet hans.
Han hadde blitt helt knust.
Nei, det kan jeg aldri.
Men sønnen hans ble aldri sugd av meg. Det er da noe.
Det var ikke farens feil.
Jeg kunne ikke prøve igjen. Han hadde sett meg prøve det én gang
og så trekke meg tilbake i frykt. Hvis jeg skulle prøve igjen,
ville det vært for mye som noen som prøver igjen.
Nervene tok henne, som kunstløperen i OL. La oss se. Klarer hun hoppene sine i dag?
Nei, min eneste sjanse til verdighet
var å vente ut året,
aldri nevne det mislykkede forsøket, og så på slutten av sommeren
sende kjæresten på college så jeg kan starte sisteåret med blanke ark.
Det var det jeg gjorde.
Jeg skaffet meg en ny kjæreste. For å bli en ny person,
trengte jeg en ny person å være en foran.
På slutten av sisteåret henter jeg min nye kjæreste
og får ham inn i kjelleren.
Mine foreldres kjeller er en uferdig kjeller.
Så alt føles ekte, rått og riktig.
Jeg bestemmer meg for å suge ham den første kvelden vi er sammen,
før han kjenner meg godt nok til å kunne se forskjell
se forskjellen på en maske av selvsikkerhet og ekte selvsikkerhet.
Det er et seksuelt forsprang.
Fart. Det er fremdrift.
Det handler om å legemliggjøre hulemenneskets ånd.
Jeg later som om jeg ikke vet hva klær er.
Det er bare noe i veien for min munns rene begjær
selv om jeg i hodet tenker "Abercrombie".
Det er et bokstavelig forsprang, for jeg vil komme fra trappa.
Er allerede i gang! Det er det gamle trikset.
Sugingen starter bak trappen, så de ikke ser deg begynne.
Poenget er at dere ville vært stolte.
Bare…
Han faller for det,
og like før, tenker jeg: "Se hvem som ikke nøler.
La oss sette pris på det."
Og det var bare, jeg vet ikke hvorfor…
Og så…
Jeg stoppet igjen. Jeg kunne ikke tro det. Bare…
Igjen. Derfor stoler jeg ikke på livets forsprang.
Forstår dere? De varer ikke.
Du må fortsette å løpe.
Derfor stoler jeg ikke på mine selvsikre ankomster.
Folk fortjener noe i begynnelsen av showet, for å slappe av.
"Hva skjer, rådhus? Hva skjer, New York? Opp og stå.
Jeg er den beste og dere er i gode hender."
Nei.
Dere skjønner…
Så ser du det sprekke, og forvitre i løpet av showet.
Jeg vil heller bygge fra ingenting.
Jeg vil heller bli dyttet ut, bare… "Hallo? Jeg fortjener ikke å leve…
Kan jeg få ett pust?
Takk. Det burde holde en stund."
Jeg vet ikke hvorfor jeg trodde et forsprang ville virke.
Det er ikke den jeg er. Jeg har gått ut på et stupebrett
og liksom…
tre, to, én, og gått tilbake
i aller siste sekund.
Mye mer komplisert enn det opprinnelige stupet.
"Badevakt. Tøm stigen, jeg kommer ut. Hjelp meg, badevakt."
Jeg har tømt tusen stiger i min tid.
Det er den jeg er. Noe i meg vet at i dette livet
er det nesten aldri for sent
å snu.
Jeg er der.
Og jeg bare… vi nøler igjen?
Hva er planen, kjære?
Hva skal du gjøre? Skal du rygge opp enda en jævla overkropp?
Vente et år til,
så du kan prøve igjen. En ny person å være ny foran på college?
Nei, du må bare gjøre det.
Du er ikke en "bare gjør det"-person.
Jeg bryr meg ikke om at du ønsker deg en ekstra munn
så du kan forklare alt. Alle får vite at livet handler om jingle, jangle og vet…
Nei, du må finne måten.
Nietzsche sa at hans måte var den eneste.
Så finn Nietzsches måte.
Så finner du din måte. Det måtte jeg.
Jeg vendte meg til litteratur.
Jeg…
leste Lolita på den tiden, det er som det er.
Og jeg likte språket til Vladimir Nabokov.
Hvem ville ikke det?
Jeg leste den nok på en litt performativ måte.
Jeg leste hvert ord, men likte best å lese den
i vinduene på pizzasjapper i landhockeykilten min.
Med forsiden synlig, for å sjokkere de voksne.
"Unnskyld, leser dere de store russiske?
Jeg tviler, forstadsgriser."
Men jeg er der, og det er de samme gamle bekymringene.
Ingen ord. Ingen verdighet. Høres og ser dum ut, skraper med tanna, og jeg sier:
"Greit, jeg kan ikke fortelle.
Men hva om jeg forestiller meg at Vladimir Nabokov gjør det?
Jeg kan se for meg at dette ikke er ekte, det er…
Jeg er bare en karakter i en novelle skrevet av Vladimir Nabokov,
så uansett hvor dårlig dette forsøket på suging går,
vil ikke prosaen stråle fra Nabokovs dyktige penn?"
Er ikke alt litteratur på et vis?
Er ikke alt tekst og mer tekst?
I litteratur er ingenting dårlig. Det er interessant.
Det er interessante detaljer
som gir historien liv, og jeg sier: "Hva om det verste skjer?
Ikke forhast deg.
Hva om du biter av ham pikken?"
Jeg sier: "Vel, da lever du nok i
samlingens mest ikoniske historie.
Den der hun biter av pikken."
"Det er ikke ekte. Det er litteratur.
Det er bare tekst."
"Månen", det er ikke min beste. "Begynn med månen.
"Månen lyser på sørsiden av en ung manns penis.
Jente med brunt hår med røde undertoner som ofte ikke synes
kløner seg på den enkle sylinderen…"
Og så gjør jeg det.
Jeg er på den pikken!
Takk.
Det kan ha hørtes litt ut som dissosiasjon
for noen av dere et øyeblikk.
Ikke det vi ønsker for jentene våre.
"Ting skjer ikke med meg. De skjer med henne, selvsagt. Hvem henne?"
Når livet er tøft, går jeg til et lite rom i hjernen.
Det er lite. Jeg ser på en liten TV.
Bare morsomme ting.
Noen ganger vil skjermen vise meg hva som skjer
i mitt virkelige, fæle liv. Stakkars fjernkontroll.
Nei, dette var ikke dissosiasjon.
Nei, det var jeg som hadde en idé. Dette var transcendens av egoet.
Det er en forskjell, og det fikk meg på den pikken og jeg var skikkelig god.
Det var ingen smerteskrik.
Det hadde liksom en indre poesi.
Som jeg alltid hadde ment det burde ha. Før jeg visste ordet av det,
ejakulerte han sæd i munnen min som de sier, dere kan uttrykket.
Jeg svelget fordi jeg leser Tony Robbins, og jeg er ikke halvhjertet.
Jeg visste at jeg kom til å svelge. Det var aldri et problem.
Det finnes enkle og vanskelige måter. Jeg gjør det vanskelig for å få poeng.
Jeg er typen som får 3,7 i de avanserte klassene.
Ikke en 4,0 i en lettere klasse, så ja.
Ja, jeg svelger og lar det gå som det går,
og det var en triumf.
Det var en jævla triumf.
Jeg ville skrive college-stilen om det, men de hadde ikke taklet det.
De var ikke sofistikerte nok.
Nei, ikke veilederne, ikke dekanene, ikke en av dem.
Ikke som dere.
Jeg visste hva jeg hadde gjort,
og jeg dro på college
og var fornøyd med meg selv.
Og det var interessant, det var et slags katolsk college.
Det var mange katolske jomfrugutter i slips
som pilte rundt
og sloss om seksuell erfaring på fester.
Veldig taktløst, ikke meg. Jeg hadde studert på ungdomsskolen.
Og jeg er jøde, så jeg følte meg som en Philip Roth-figur blant dem.
Som en jødisk pervo klar til å undervise.
Sensasjonelt om du klarer det. Anbefales.
På dette tidspunktet hastet det ikke å suge noen.
Jeg hadde erobret sugingen.
Det var en kunstform jeg hadde mestret
og hadde en definisjon av,
så nå kan jeg undergrave den kunstformen.
Jeg stilte spørsmål som: "Hva kan suging bety?"
Kan suging være et kjærlighetsbrev
hvis det er nok kjærlighet der?
Kan suging være et dikt? Kroppen min, et grovt, men ekstatisk språk.
Jeg tok mange filosofikurs, Veldig postmoderne og inspirerende.
Da jeg til slutt fant noen jeg likte, en pommes frites, for å si det sånn,
sugde jeg dem ganske enkelt.
Ikke med en gang, men ganske fort.
Hvorfor ikke? Det var dette jeg jobbet for.
Det var like lett som å spise pommes frites.
Dette var min symfoni, og den var vakker.
Var det skuffende etterpå? Jeg vet ikke. Jeg forventet ikke et frieri.
Jeg hadde ikke blitt sjokkert.
Kan suging være et kjærlighetsbrev?
Ja. Det betyr ikke at de vil elske deg tilbake,
og det er greit, for vi vet det. Vi vet at som kunstnere,
har vi bare rett til vårt arbeid,
ikke frukten av vårt arbeid.
Ja, jeg tror det som gjorde meg trist
var mer det rådende vennerådet.
Det er en slags rådende tanke.
"Du er en moderne jente, så ha det gøy her og der.
men hvis du ser noen du virkelig liker,
så tar du det rolig."
Ta det rolig. Ikke vær for tilgjengelig.
Æsj.
Æsj, nei.
Nei, jeg tar det ikke rolig.
Nei, hybrisen overrasker. Døden kommer.
Døden kommer.
Du må prøve å glemme for å takle dagen.
Du må tenke på deg selv som hovedrollen i TV-serien
om livet ditt. Karakteren min blir ikke bare drept.
Jeg er i hver eneste scene. Det går nok bra.
Hva om du ikke har hovedrollen? Det er andre karakterer.
Hva om du ikke i serien? Hva om du er Steven Tanzer?
Det er en mislykket skuespillervenn av meg.
Nesten ingen roller.
Det er den mørkeste replikken min.
Og det er ikke et ekte mannsnavn.
Jeg hadde aldri gjort det mot en mann. På noen måter er det verre.
Jeg maner frem Steven Tanzer hver kveld for å ødelegge ham.
Han lever og dør kun for å være én enkelt illustrerende detalj
i min argumentasjon. En skjebne jeg ønsker få.
Døden kommer, og jeg har en idé.
Jeg har en idé om at du mister formen, du mister kjødet og ydmykelsene
blir igjen med det, men jeg er usikker på om forlegenheten tar slutt.
Hvorfor skulle den det?
Jeg vet at jeg føler forlegenhet for visse døde slektninger av meg.
Egentlig de fleste.
Når jeg ser på bilder av dem, vakre bilder og rammer,
jeg mener pianopynten hjemme hos foreldrene mine.
Jeg ser på disse bildene av dem.
De ser dumme ut. De ser tåpelige ut,
for jeg så i øynene deres på bildet at de ikke vet at de er døde nå.
De ser ut som idioter.
Du er død. Skjønner?
Du må bare prøve når noen tar et bilde av deg
å ha et vitende blikk. Noe som…
Bare noe i tilfelle du dør, og noen ser… Du vet når du stirrer,
kommer jeg og tar deg en dag.
Jeg er på college og jeg er klar over at døden er på vei.
Jeg er ikke ung. Om jeg har kjærlighet å gi
i denne forseggjorte sugingen,
skal jeg gjøre det. Noe jeg gjør.
Så drar jeg hjem på vinterferie
og jeg støter på den gamle suge-triumfkjæresten
fra sisteåret,
og vi drar til kafeen så vi kan spise egg om kvelden.
Drikker kaffen vår svart nå.
Vi trenger ikke disse sukkerpakkene.
De er på bordet. Hvorfor? Vi kommer ikke til å bruke dem.
Vi drikker kaffen svart nå.
Vi snakker som gamle militærkompiser. Det har gått mange måneder siden eksamen,
men vi snakker med et stort perspektiv, så jeg forteller ham
om den siste fyren jeg virkelig likte på skolen,
og jeg sier til den gamle suge-kjæresten:
"Ja, jeg vet ikke om han jeg liker
liker meg like mye som jeg liker ham."
Og kjæresten sier: "Kanskje han er skremt av deg.
Ja, slik jeg var. Er det fortsatt på noen måter.
Jeg slappet aldri av rundt deg mens vi var sammen,
ikke siden den første kvelden du bare tilfeldigvis sugde meg."
Så tilfeldig.
Da du sugde meg.
Det var bare… tilfeldig.
Helt tilfeldig, måten du sugde meg på.
Jeg bare: "Herregud."
Hva ble jeg av frykten?
Jeg så ikke
at jeg også kunne gjøre noen redd, og slik fortsetter syklusen.
Jeg bare: "Nei. Unnskyld meg, så frekt.
Du er ikke den uskyldige, redde.
Jeg er den uskyldige, redde i denne historien som overvinner en frykt.
Hvordan våger du å ta fra meg historien min?
Hvordan våger du å gjøre meg til den skumle ludderskurken?"
Nei, jeg var kanskje skremmende den dagen,
men bare på den måten Batman er skremmende.
Batman er skremmende, men hvordan våger du.
Hvordan kan du se på ham uten å huske at han er Batman
fordi Batman var en liten gutt
hvis foreldre ble brutalt drept utenfor det teateret?
Flaggermusene fløy forbi, så han var redd for flaggermus.
Han måtte være i hulen for å bli Batman. Batman kom etter frykten for flaggermus.
Hvis du ser en styrke, er det en vrengt frykt.
Overkompensasjon. Alltid det samme.
Hvordan våger du å ikke se gutten i meg? Han forsto det ikke, og greit nok.
Jeg var vel ikke grundig.
Han er typen som ikke liker at du reiser deg
og demonstrerer noe på en restaurant.
Det er en viktig del av personligheten min.
Ingen bryr seg.
En godbit til de andre bordene, sier jeg alltid.
Men han sa:
"Jeg vet ikke, Jac."
Han forkortet navnet mitt til Jac for å virkelig kritisere meg.
Kjenner meg, elsker meg, bryr seg om meg. Han bryr seg om Jac.
Han bryr seg om sin Jac. "Liker du genseren min? Behold den."
"Jeg vet ikke, Jac.
Kanskje suging ikke er måten å fortelle noen at du liker dem."
Jeg bare:
"Jeg føler at det kan være det med meg."
Jeg trodde fortsatt.
Jeg hadde litt hetta da jeg gikk fra det måltidet,
for det han beskrev var akkurat det jeg hadde gjort
på universitetet en stund.
Jeg begynte å lure på om min poetiske suging
ikke hadde blitt mottatt med den nyansen jeg ønsket.
Jeg dro tilbake til skolen som en knust Philip Roth.
Batman er borte. Hva skal jeg gjøre? Jeg kan gå rundt på campus og være kald,
krysse mange firkantete plasser, stille meg selv triste spørsmål.
"Er ikke poesien din god?
Får vi ikke skape egne meninger i livet?
Er du bare tøyta som trodde at reglene ikke gjaldt henne?"
Jeg kunne ha stukket armene gjennom ermene i fleecejakka,
men hvorfor når du kan Éponine deg rundt?
Etter hvert sa jeg: "Nei, vi gjør ikke det.
Vi skal ikke være lei oss." Ristet det av og tvang en latter
til det føltes naturlig. "Nei. Se på deg.
Se på deg. Du ville overvinne en frykt, og det gjorde du.
Du suger selvsikkert.
Akkurat som du alltid ønsket.
Så selvsikker suging
at det skremmer menn."
Og ja,
det er ensomt på toppen.
Men er det ikke det ypperlighet koster? Jo.
Jeg blir del av en lang, ensom rekke tragiske., flinke figurer,
og vil jeg noe annet? Nei.
Jeg tar superhelt og samler fleecejakka
og prøver å tvinge den til å bølge i en fraværende bris.
Men jeg vet hvem jeg er.
Flere år senere
er jeg i tjueårene, og er i nok en bokhandel
med enda en kjæreste, for de fortsetter på et vis å komme.
Som vanlig vil jeg ikke gi noen kjennetegn
til den siste kjæresten,
for de er alle beholdere
for min selvoppdagelse.
Vil dere ha en sær detalj? Vi gjør ikke sånt.
"Han drar i glidelåsen når han er nervøs. Han luktet som bøker og sigaretter."
Nei, de ble sugd. Det får holde.
De får ikke også bli godt illustrert av meg i kveld,
men det er den siste mannlige karakteren
dere må mane frem og skille fra andre i hodet
bare litt lenger.
Jeg er i en bokhandel i tjueårene med en ny kjæreste,
og bokhandler gjør meg vemodig.
Jeg kan ikke noe for det. Jeg blar gjennom Sharon Olds.
Jeg tenker på oppveksten min.
Jeg undres over hele greia,
så jeg forteller den nyeste kjæresten det jeg fortalte dere.
Og jeg gråter litt.
Bare fordi ingen rører meg som meg.
Jeg rører meg til dypet av hvor mye jeg kan bli rørt.
Han gråter ikke, greit nok.
Alle uttrykker følelser forskjellig.
Men jeg lurer på om han hører meg.
"Jeg føler at du tar min perfekte suging for gitt."
'Jo, kjæresten min er flink til å suge.'
Men nei, det var mye jobb.
Det kommer med stort ansvar".
Hørte du Batman-delen? Unøyaktig, men ånden var der"
Jeg snakket videre fordi ansiktet hans så rart ut.
Noe var galt, og til slutt fikk jeg mot til å slutte å snakke
og si "Hva?"
Og han sier:
"Nei, det er morsomt, for du skraper med tennene når du suger."
Kan knapt se på dere ennå.
Meg.
Ingen var mer bekymret for tennene enn meg.
Grekerne hadde rett. Vi kan vel ikke unnslippe vår skjebne.
Jeg var så bekymret for tennene.
Når de sluttet å virke som et problem, trodde jeg på min egen mytologi.
Som hulefolket. Det går bare med indre poesi.
Og med den mytologien
har det blitt mer tenner.
Hvert år har kjeven falt litt sammen.
Noen selvsikre millimetre…
Jeg ser på meg selv som en tragisk ekspert på å suge.
Dette var mitt verste mareritt. Jeg var tåpen. Jeg var tanntåpen.
Jeg var ikke bare selvsikker. Jeg var søsteren til en som suger med tenner.
Bare på kne og sugde noen. Best i bransjen, ingen som oss.
Jeg drar sjelden fra byen. Inn i solnedgangen må vi gå.
Nok en fornøyd kunde.
Nok et fornøyd samfunn.
Herregud, bare en liten selvtilfreds…
Du vil benekte det, men han følte tenner.
Ba du om mer tilbakemelding for å unngå ydmykelse?
"Har du mer konstruktiv kritikk?
Jeg elsker å lære."
Tony Robbins sier at hvis du kan lære å ta tilbakemelding
med mot, kan du bli en kjempe.
Jeg vil være en kjempe, men hvem ødelegger noens historie sånn?
Vi har bare historiene våre.
Et lite uttrykk, "suging med tenner",
har ikke funnet sin egen måte å si det på, han slenger det ut og knuser meg.
Og det føles urettferdig.
Så urettferdig.
Og det er fordi…
Jeg vet at jeg var sjenerøs mot ham.
Jeg poetiserer feilene hans.
Jeg elsker å poetisere en feil. Og ja, jeg føyer det mannlige egoet.
Men det er ekte,
tusen ting i løpet av dagen bare for å styrke den mannlige ånden.
Tusen usagte ting, konstant årvåkenhet.
Å holde en jevn strøm av latter under en manns tale
i tilfelle noe han sier er ment som humor.
Jeg må ha en base så det er noe å modulere.
Om det er et tørt elveleie, er ikke latteren troverdig.
Jeg er genial på en restaurant. Hvis han gjør en feil i bestillingen,
som om han bestiller tahini men mener taboulé og er forvirret
fordi han fikk salatdressing.
"Hvor er tahinien min?"
Hva gjør jeg? Jeg leker med.
"Aner ikke hva som skjedde. Jeg var fraværende, som alltid.
Du kjenner meg, surrehuet. Men la meg ta en lykt, mysterier er gøy."
Jeg vet at svaret på denne gåten umulig kan være at du ikke kunne et ord.
D-dur. Jeg mener D-dur. Jeg har lært D-dur tusen ganger
på tusen gitarer fra tusen musikerkjærester.
Jeg kan det nå, men vis meg igjen, kjære engel.
Hjelp meg å bevege fingrene.
Hjelp meg å lage musikk.
Det er årvåkenhet.
Det er barnesikring, en slags beskyttelse.
Fort, sett dem opp. Han er nesten her.
Er alt klart? Ta deg av det. Han er nesten her.
Bare sørger for at det er trygt for mannen å bare
vakle gjennom dagen
som en full konge,
uten å ane hvor mange ganger han kunne ha blitt utslettet av følelsene
om det ikke var for at jeg grep inn. Bare ordner opp. Følger nøye med på deg.
Alle jeg har datet, møtt, jobbet for,
jobbet for meg,
alle sammen.
Jeg elsker å poetisere feilene deres.
Jeg gjør det lett.
Å ikke gjøre det samme for meg på denne ene tingen.
Å ikke gjengjelde tjenesten,
å ikke finne skjønnheten i suging med tenner,
når den knapt er skjult.
Denne er ikke vanskelig, å ikke romantisere noe
så lett å romantisere som å suge.
Eier du ikke poetisk sans, sir?
Ingen anelse som gjør noe godt i dette livet?
Og jeg ville forsvare meg,
men så husket jeg at for hvert ekstra ord du sier, mister du makt.
Det beste forsvaret er å tie.
Det har aldri vært min styrke.
Styrken min er at jeg har allerede snakket en stund.
Kan like gjerne snakke mer
for å få det riktig.
Motet, frekkheten å tilby det.
Minkende avkastning.
Så jeg sier til ham: "Du har rett. Du har rett."
Jeg suger med tenner.
Og det er med vilje.
Ja.
For tenner gjør suging til suging.
Ja.
For tenner…
Tenner gjør suging til suging for tenner er grunnen til at du vet du er i en munn.
Tenner er en påminnelse om at du er i munnen.
Hva er munnen min om den ikke har tenner?
Bare et annet perfekt hull.
En mer romslig versjon av hull vi allerede har.
Bare nok et anus, en vagina, nok en smurt puppekanal.
Bare nok en måte å klemme en pikk på
så den kan føle ren og ukomplisert nytelse igjen.
Det er ikke meningsfylt eller sexy slik som suging.
Sugingen handler om mer,
og det er tennene som gjør det sånn.
Tennene i sugingen,
de er frøene i vannmelonen.
De hindrer gleden i å bli for komplett.
Tennene i sugingen er sanden som irriterer østersen
som produserer perlen.
Det er havsaltet i karamellen.
Husker dere i 2012, da de følte at de måtte kunngjøre det?
Noen av karamellfolkene innså
at vi hadde blitt for vant til smaken.
Vi må ha en påminnelse i hver jævla bit.
Noe som sier: "Nei, søthet er ikke garantert i dette livet."
Nei, sugingen er i seg selv mangelfull.
Den er et menneskelig klønete skue.
Den er nesten en dårlig idé.
Det går nesten ikke, men måten du får det til på
er det som er rørende.
Det er som gummifyren i frokostblandingen, gummifyren du kaster mot veggen
og så klistres han fast, men mislykkes, men prøver og mislykkes,
og det ser ut som han kryper.
Det er derfor vi elsker ham.
Det er derfor vi graver etter ham i frokostblandinga
før vi har fortjent ham gjennom å spise frokostblanding.
Suging rører meg på den måten.
Men i det minste
er tennene i sugingen detaljene som gir livet tekstur.
Den typen engelsklæreren lovet oss skulle belyse det universelle
gjennom det særegne.
De er plommene i kjøleskapet, "P"-lydene mine
i mikrofonen som måler ut av livet.
Og kaffeskjeer, tåke som krøller seg mot vindusruta.
Garbos selleri, cellofan.
Zuzus kronblader.
Tennene i sugingen er Zuzus kronblader.
De betyr at du lever og er i livet ditt i denne tiden.
Du skjønner at livet er vidunderlig.
Denne gangen ser du at du er byens rikeste mann.
Tennene i sugingen øker innsatsen.
De sender en Susan til hennes potensielle død.
Men tennene
bringer noe hardt
til den steinharde ståpikken uten stein.
Tungen skal råtne.
Penisen skal råtne. Men tennene…
…blir.
Tennene bringer århundrene til tingen.
Glatt, tannløs suging, det er et troll fra små hjerner.
Nei, tenner gjør at sugingen din lider.
Ingen tåpelig konsistens.
Nei, en glatt, tannløs suging
ville passet for godt.
Det er en rund kloss i et rundt hull,
så du og en annen kan føle at dere blir ett. Nei,
Hva er gøy med å være ett?
Nei, la oss være to. La oss føle grensene mellom oss,
så vi har noe å kjempe mot.
Ser du det ikke?
Tannradene våre er Romeos steinvegger.
Disse gir kjærlighetens lette vinger noe å ha eller å sitte på.
Og det er derfor vi må tørke av leppepomaden.
Og fjerne leppene fra tennene
og la tennene skrape.
Du lar dem skrape.
Hvis de ikke skraper naturlig, gjør vi det likevel.
Bare tenk på spøkelset eller kulen.
Hvis det fikk munn igjen,
hadde det ikke filt tennene for å passe bedre rundt pikken din. Nei.
Ingen gudinne ville tatt menneskelig form med mindre det var en rar skjønnhet
i formens varierte begrensninger.
Så nei, jeg sugde deg ikke tilfeldig.
Nei, det var et besøk. Skjelv av ærefrykt, kjerring.
Og selvfølgelig…
Jeg blir ikke nedverdiget når jeg kneler.
Nei, ikke under deg, men gjennom deg og foran våre liv
i ydmyk ærefrykt for denne merkelige menneskelige tragedien.
Vedhenget ditt, en liten kran
jeg drikker universet gjennom.
Kroppen din, noen klønete fraser
der sjelens prakt er dårlig oversatt,
men jeg tar oversettelsen, for å forstå fullstendig og direkte
oppløses jeg umiddelbart, og jeg vil vel ha min tid i en kropp
som jeg vil ha min tid som spøkelse.
Og lærdommen er ikke…
Det er faktisk ingen lærdom.
Jeg vil bare underholde og glede. Jeg er jo en underholder.
Lærdommen er ikke at du skal spare sugingen
til de som verdsetter sitt åndelige tomrom.
Nei, det ville gjort historien advarende, og det vil jeg ikke. Nei takk.
Nei, se min verdighet. Nei.
Måtte vi suge fritt.
Måtte vi aldri angre på ene eneste.
Måtte vi være rike.
Måtte vår misforståtte suging beholde verdigheten til sin opprinnelige hensikt.
Måtte vi være rike
som havet.
Tillat meg én siste metafor.
Måtte vi være som havet.
Er havet bare for føttene til mannlige akademikere
som vet de kan sette pris på…
Hei. Det er meg.
…og artikulere prakten? Nei, havet treffer sjenerøst
føttene til både tåper, idioter, feiginger og drittsekker.
Og det er like stort. Det forblir havet.
Beklager. Går jeg for langt?
Det gjør jeg,
hvorfor skulle man ellers gå?
Han visste det ikke.
Han trodde det var hull i argumentene mine.
Kanskje noen her er enige.
Jeg håper det, for jeg vet at det stemmer.
Jeg gjorde det med vilje, for hullene i argumentet
er tennene i sugingen til argumentet mitt.
Kan dere tro det?
På et vis vinner jeg igjen.
Og slik skal jeg utnevne meg selv,
lage reglene, ta tronen,
men ekstasen av mitt styre,
skal være i sin svakhet…
Samme faen.
Jeg er sugedronningen.
Tekst: Marte Fagervik