Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JACQUELINE NOVAK: NA KOLENA!
Děkuju. Navzdory…
Navzdory vašemu vřelýmu přivítání byla ta cesta peklo.
Cesta ze zákulisí k mikrofonu je vždycky peklo.
Je to náročný.
To asi proto, že to připomíná, alespoň teda mně,
cestu…
no, víte,
od něčího obličeje,
přes jejich tělo,
jejich pánev,
abyste je vykouřili.
Celou tu cestu, v obou scénářích,
všichni ví, k čemu se chystáte.
Ale ještě to neděláte.
Takže celou cestu visí ve vzduchu otázka.
„Dokáže to?
Udělá tu věc, kvůli který tady jsme, dobře, nebo špatně?“
A: „Bože, ta nejistota, ta rozpačitost.“
Chci říct…
Cítíte to?
Dneska budu o orálech mluvit celkem dost.
„Až na hranici nudy,“ řekl jeden z prvních kritiků.
Dělám to tak, že si všichni zachováme důstojnost.
Jestli tu jste s rodičem nebo sourozencem, bude to v pohodě.
Důstojnost je důležitá.
Já třeba místo zezadu „na pejska“ říkám
„na ohaře“.
Ta poloha si zaslouží jméno s určitou váhou.
Je to jedna ze vznešenějších poloh.
Mám pocit, že všechny polohy, kde se díváte milenci do očí,
abyste splynuli nebo něco takovýho dětinskýho…
To na mě dojem nedělá.
Na ohaře pro mě reprezentuje zralejší druh lásky,
kdy můžou dva milenci společně hledět do budoucnosti.
Není smutný, že se na něj nekoukám, že mu nevidím do očí.
Jsme jako dva průkopníci mířící na západ.
Nesmím spustit oči z horizontu, protože doba je těžká.
Ale já jsem silná žena.
Vím, že akce je tam vzadu. Cítím, jak najíždí.
Musím dál čelit větru a vytrvat v týhle dobrý noci,
protože na tom závisí budoucnost naší mladý země.
Tak nějak.
Mám určitý poetický cit, před kterým lidi na začátku varuju.
Vím, že je to občas vyčerpávající.
Nemůžu si pomoct.
Jo, na vysoký jsem psala básně.
Jako mnoho dalších jsem to vzdala.
Už mě unavovalo být v neustálém stavu okouzlení.
Tolik hodin strávených na okenních parapetech,
křeče ve svalech, vysušený oči ze všeho toho úžasu.
Každou podělanou noc vidět měsíc, jako by to bylo poprvý.
Prostě jsem si chtěla na měsíc zvyknout.
Chtěla jsem ho brát jako samozřejmost jako ostatní holky.
Doufám, že už jste využili příležitosti prohlídnout si mojí tělesnou podobu.
Na to máte právo.
Vylezu na pódium, vy jste tu a můžete se koukat.
Ale pro intelektuálku, jako jsem já, je to noční můra.
Už vůbec to být ztělesněná.
Jako žena nápadů na nějaké úrovni všechno…
Všechno od brady dolů je pod mou úroveň.
Jak jinak to říct. „Tady jdou končetiny a trup.“
Trochu obyčejný.
Tahle moje ženská postava,
tenhle pytel brambor na sex,
tyhle kozy a zadek, který nemůžou bez vysvětlení opustit dům.
„Proč je vytahuješ, jestli jich nemáš dost pro všechny?“
Doma je nechat nemůžu. Dneska žádný brambory neprodávám.
Ne.
Ráda jsem na jevišti v pohybu, protože vím, jak fungujete.
Moc dlouho se zastavím, uvidíte něco, co se vám líbí,
uděláte si mentální snímek a kdoví, co s ním pak uděláte?
Mnohem radši…
radši zůstávám v pohybu, ať je to rozmazaný, děkuju.
Zkuste si udělat mentální snímek, bude to jen šedá šmouha.
Prostej pud sebezáchovy.
Ne, těším se na to. Těším se, až se zbavím formy,
těla, samozřejmě prostřednictvím smrti, a budu duch.
Těším se, až ze mě bude duch,
jsem jenom budoucí duch, tělo jsou pomocný kolečka
a nemůžu se dočkat, až je odhodím a budu volná.
Ne moc volná. Abyste se stali duchem, musíte tady uvíznout.
Udělám, co je třeba.
Vytvořím si nějakou nedokončenou záležitost.
Poslední dobou mi meditace jde až moc dobře.
Je až moc jednotná, jsem na tom duchovně tak,
že až zemřu, okamžitě transcenduju,
okamžitě splynu s jednotou.
To nechci. Chci tu zůstat.
Chci tu zůstat jako já.
Chci strašit v domě
a to je možná divnej sen, neoriginální,
ale i tak je můj.
Představte si noc co noc sledovat televizi za někým,
kdo sleduje televizi.
Vydáte se napospas jejich výběru programů.
To by bylo samo o sobě meditace,
to odevzdání, který je potřeba.
Chci být duch, ale když to zvládnu, chci být silnej duch,
pořádnej duch, žádný neostrý okraje.
Chci mít jasně zřetelný konečky prstů.
Chci být neprůhledná aspoň ze 75 %.
Maximálně 85. Musíte poznat, že jsem duch.
K čemu by to jinak bylo?
Hlavně nechci skončit jako taková ta silueta orbu.
Tyhle orby jsou ostuda celý komunitu duchů.
Podle toho, s kým mluvíte.
Nevím, jestli doma sledujete
tak moc dokumentárních paranormálních programů jako já.
Já jsem celoživotní student.
Ale jestli orby neznáte,
jsou to malý, průhledný světelný koule,
který se občas objeví na fotce a někdo řekne:
„Prababička na svatbu přišla.“
Je to hezký. Fakt moc hezký.
Ale lidi jsou na orby tak sprostý.
Když se snažíte o orbech mluvit byť jen trošku vážně,
podají si vás. Pořádně si vás podají.
Je to fakt sprostý.
Představte si, že jste prababička a zvládli jste to.
Zvládli jste v posmrtným životě načerpat tolik síly
a ukázat se svojí rodině.
Jako malý kolečko, to je dobrý.
Už se někdy někdo z vás zjevil jako cokoli
jen za pomoci svýho vědomí?
Já rozhodně ne.
Klasická forma.
A pak si vás bez ničeho zneváží
nějakej naprosto nedůkladnej, skeptickej pravnuk.
To nedovolím.
Ne, všichni budou vědět, kdo tam je. „Ahoj, Johnny, to jsem já.“
Ale o to nejde.
Teda pokud na něčem takovým trváte, a vy na tom trváte, že jo?
Jde o to, že se těším, až se zbavím tý podoby, těla,
jeho potřeb a tužeb,
to jsou ohavnosti.
Jsem to, čemu se historicky říká heterosexuální žena,
a ne, nejsem na to hrdá.
V dnešní době je to zjevný ponížení.
Vím, co si myslíte. Čte vůbec?
A já čtu, a přesto, jak bych mohla,
když jsem jenom holka s culíkem,
která touží po obyčejný kládě?
Nemůžu uvěřit, že se to stalo mně.
Ten jednoduchý válec, ta známá trubka,
ten objekt bez zdánlivých nuancí.
Vyhýbám se slovu „penis“ a teď jsem ho řekla.
A cítím se líp? Ne, necítím.
To slovo nemám moc ráda, málokdo má.
Mnohem radši bych vám řekla slovo „čurák“.
Spousta z vás by ho i radši slyšela. Pánové určitě.
Čurák je dobrý slovo, tak nějak důstojný.
Musíte to vytočit a hezky tvrdě nakopnout a…
pak dopadne.
Dopadne hezky pěkně tvrdě.
„Penis“ jen tak vyklouzne z koutku.
„Penis.“ „Promiň, říkalas něco?“
„Já ani nevím.
Něco jsem si pomyslela a něco se stalo.“
Lidi říkaj, že by slovo penis nepoužili v sexuálním kontextu,
že je klinický.
V tom slově teda lékaře neslyším.
Nemyslím, že penis by zněl zrovna medicínsky.
Myslím, že problém lidí se slovem penis spočívá v jeho něžný emocionalitě.
Myslím, že slovo penis lidem vadí,
protože přesně odpovídá tomu, co to je.
Penis.
Zní jako tichej tlukot srdce.
Penis. Myslím, že to je ten problém.
A problém je i v samotnejch slabikách.
Nemyslím si, že tohle je případ růže, byť zvané jinak.
Ne, „P“ je očividně problém.
P… Peník… Pípík.
Posmívají se tomu už věky a oprávněně.
Ale pro mě je tou pravou nežnou slabikou zkázy „nis“.
Fakt je to celou dobu tam?
„Nis.“ Proto o tý slabice nikdo nemluví.
Proto nikdo neříká: „Ukaž mi ten nis.“
Kde jste viděli ten nis?
Nis nis? Neutahujou si z toho.
Je to moc něžný. Nedá se to vyslovit.
Ne, očividně „čurák“…
„čurák“…
Sexy slovo je očividně „čurák“.
Ale má to háček.
Mám se slovem „čurák“ problém.
A pak to vlastně není sexy. Když říkám penisu čurák,
nejsem tak úplně upřímná.
Říkám mu, co si myslím, že chce slyšet.
Dělám si starosti o pocity penisu.
Hýčkám jeho malý ego. Snažím se penisu vyhovět.
Když říkám penisu čurák, není to jen tak.
Není to čurák, ale čurák. Kdo je čurák? Ty jsi čurák.
Prokazuju mu tím laskavost.
Jako třeba svýmu synovci nebo synovi kamarádky.
Znáte ty chlapíky?
Toho člověka, co mám ráda, a toho prcka.
Když říkám penisu čurák, jednám s ním stejně jako se svým synovcem.
Přiběhne do kuchyně, kde si povídají dospělí,
na sobě má masku příšery nebo něco
a uvidíme ho a: „Promiň…“
a zpátky k povídání.
Protože nás nevyděsil.
Jeho malej trik nevyšel.
A slyšíte jeho nožičky…
vrací se, podruhý to uděláte rychlejš.
„Á!“ A zpátky. Žádný herecký nadání, a stejně jste ho odměnili.
Máte synovce rádi? No jasně.
Ale respektujete ho?
Nemyslím si.
Ne, skutečnej respekt k synovci není: „Á!“
Skutečnej respekt k synovci je: „Co? Ne, nevyděsils mě,
ale věřím, že to dokážeš.
Tak to zkus znovu.“
A stejný je to s penisem. Skutečnej respekt k penisu není:
„Kdo je čurák? Ty jsi čurák.“
Skutečnej respekt k penisu je: „Penis.“
Pokud je penis dostačující,
pak by slovo „penis“ mělo stačit.
Pokud má mít penis šanci být sexy, pak by slovo penis mělo mít šanci.
Teoreticky je to dost.
Teoreticky to stačí.
Dalo by se říct, že jsem fanoušek, protože si pro něj opakovaně chodím.
Pravidelně, to se spolehněte.
Jdu jako myš na drobky z oplatek v pondělí ráno.
Tady jsem.
Čmuchám a doufám, že ochutnám božské.
Takže jestli penis není čurák,
mám pocit, že to v jeho přítomnosti musím předstírat,
ale i tak si pro něj dojdu. I tak jsem fanoušek.
A pro co si to teda jdu? Co penis představuje?
Co je jeho charakter?
No,
je něžnej.
Reaguje. Víte co…
Za určitých podmínek vyskočí.
Proto myslím, že má duši umělce.
Vidí něco, co ho zaujme, a tak nějak…
se naplní inspirací.
Podle mě je to naplnění.
Je to spíš naplnění než… erekce.
Erekce je trochu architektonický na to, co se tam děje.
Do tý budovy nechoďte, není bezpečná.
Neodpovídá předpisům.
Na rozdíl od budovy se nehroutí, ale uvadá.
V zárodku umírá.
Penis kvete a uvadá a pak zase rozkvete.
Věčná květina natahující se k tomu, co ji vyživuje,
jako by ji hřálo slunce.
To je dojemný. Je to romantický symbol,
odvážný romantický symbol.
Nabírá sílu, aby se natáhl pryč od zbytku těla.
Jde do toho, prosí.
„Miluj mě.
Dotkni se mě, prosím.
Dotkni se mě.
Dotknu se tě, ty se dotkni mě.
Rychle, mám jen minutku.“
Mezitím se vám snaží namluvit, že ta květina je vulva.
Vulva je růže, okvětní lístky růže.
To přirovnání chápu.
Snaží se říct, že vulva je krásná, a já souhlasím.
Ale kdybych dostala kytici růží
a jedna vypadala jako moje vulva,
myslela bych si, že na ni někdo šlápl.
Vypadla, někdo na ni šlápl.
Pak se zbavovali důkazů a zakopali ji do škvíry ve zdi.
Ale ona ne a ne úplně zmizet vevnitř, že ne?
A proč jsou ty lístky tak tlustý?
Ne, vulva je krásná,
ale vyžaduje nakloněný pohled poetičtějšího oka.
Mám se do toho pustit? Zkusím to.
Pro mě je vulva… moje vulva…
je krásná stejně jako potrhaná vlajka.
Jeho roztřepený okraje vyprávějí o tom, jak se ideály setkaly se skutečností.
Pro mě je vulva krásná stejně jako burger.
Burger se všema zvláštníma přísadama,
zabalenej do zmuchlanýho, zamaštěnýho papíru,
a pak ho rozříznou… Miluju, když ho zabalí a až pak rozříznou.
A pak udělaj…
A vidíte ty vrstvy, různý struktury namačkaný na sebe.
A jo, hrozí únik. Hrozí náhlý rozložení.
Ale drží.
Vulva je burger, kterej drží.
Penis je květina.
Myslím, že penis je ženskej symbol, jestli můžu být tak smělá.
Rozhodně je to nejženštější věc na těle mýho přítele.
Kdyby můj přítel vylezl ze sprchy a řekl:
„Honem, najdi na mě kus ženský.“
Byla by to divná hra, ale hned bych měla odpověď.
Rameno to není.
Hned bych ji měla. „Tamhle. Susan.“
Jméno Susan by mě napadlo okamžitě.
Jeho penis je Susan, ale když se ohlédnu, všechny byly Susan.
Byly to Susan, Geraldiny, Vanessy.
Říkám, že penis je malá ženská?
Jestli jste chlap, kterej s tím má problém,
pak to je přesně to, co kurva říkám.
Ale ne, jsou to spíš sprostý stereotypy o ženách.
Celou dobu to byly dobrý popis penisu.
Hrubý popisy žen nejspíš dokonale sedí na penis.
Jsou tak citlivý. Pořád na něco reagujou.
Jsou neodbytný, otravujou, v noci do vás šťouchaj.
„Hej, nespíš?
Já nespím. Tak teď jsme asi vzhůru oba.“
To penis je citlivej. Penis pořád otravuje.
Penis je herečka.
Ta největší herečka. V jednu chvíli je hvězda večírku
a další je zhroucená a trucuje na gauči
z vnitřní strany stehna a čeká, až si někdo všimne,
že je naštvaná.
Nezlobte se na ni, neudělala scénu, jen odešla.
Nešklebím se. Tohle je můj obličej.
Tenhle obličej sis vzal.
Orgasmus penisu má trochu hysterickej charakter,
v tom starým smyslu Freudova vídeňskýho gauče,
ta pravá neurotická hysterka.
Orgasmus, jakýsi náhlý odhalení,
příšernej výkřik: „Zabil jsem otce!“
Trocha Abigail u soudu z Čarodějek ze Salemu.
Viděla jsem Goody Osbornovou s ďáblem!
A teď se s tím musí všichni vyrovnat.
Náznak mojí matky na rodinný oslavě.
Něco chce říct, uvědomí si, že by neměla.
Pak ho potlačuje, ale jediná úleva je dostat to ven.
Přichází ke mně.
„Jsi smutná, že nemáš děti?“ A je to na mně.
Cítí se líp a to je v pohodě.
Každej rok jí k Vánocům dávám deník, ale já jsem ten deník. To nic.
To nevadí.
Ale mám pocit, že můj orgasmus to na tebe takhle nenaloží.
Můj orgasmus je víc nezištnej, hrdinskej,
tak trochu militaristickej.
Můj orgasmus křičí: „Vy utíkejte!
Vrhnu se na ten granát a vstřebám šok svým tělem.“
A pak v nejvýbušnějších chvílích rozkoše,
vaginální vulvální komplex, nevybuchne.
Drží.
Drží. Ztělesňuje mužství.
Stoickej, ideální, jen pulzuje.
Dělá izometrickou práci, uzavřenej a silnej.
Viking opřenej o strom po bitvě.
Jen pulzuje do rytmu utichajících bitevních bubnů.
Ne, penis je zjevně ta fyzicky nejzranitelnější ze všech položek,
který v rozkroku najdeme.
Proto jsem nikdy nechápala, proč se úplně nestáhne do těla po tom,
co dělá cokoli z toho, co dělá.
Vždycky mám pocit: „Počkej. Proč tě ještě vidím?
Jsi slaboučkej. Koukej utíkat domů.
Tady pro tebe není bezpečno, musíš se stáhnout.
Stáhni se, prosím.“
Představuju si ho jako loutku v divadle.
Vyjde a udělá to, co má.
Ale když ta loutka skončí,
nezmizí za loutkovým divadlem.
Umře v přední části pódia
a visí tam bez života a děsí děti,
zatímco představení pokračuje.
Vy si říkáte: „Tuhle postavu už asi nemáme vidět.“
A doufáte, že ji někdo stáhne zpátky.
Nebo ostatní loutky začlení její smrt do příběhu.
Zranitelnosti penisu jsem si vědoma už nějakou dobu.
Asi od 11 let, kdy jsem začala číst časopisy s titulky na obálce:
„Jak potěšit vašeho muže“.
Psali to každej měsíc.
Mrkla jsem na článek, jestli tam není něco novýho.
A vždycky to byl seznam instrukcí,
jak nezranit ten křehkej penis.
Znáte to?
Konkrétně si pamatuju být opatrná u špičky.
Je velmi citlivá.
Neumíte si představit tak citlivou část těla,
jako je špička penisu.
Říkáte si: „Bože.“
Je to velmi citlivý
a to je první věc, na kterou při svým přístupu narazím.
Musím přistát opatrně, protože to je nejcitlivější část?
Neměli byste ten poklad zakopat hlouběji do hradu?
Tak jo, až přejdu přes nástrahu citlivý špičky,
budu si moct na kládě oddychnout.
Kláda zní silně, ale ne, měli tam varování,
že spodní strana klády má tenkou a jemnou kůži.
Mám tam lehce nejslabším prstem nanést oční krém?
Jemně poklepat.
A pak koule, legendární koule.
Nekonečná mytologie koulí, co se s nima může pokazit
a můžete za to vy. Legenda o modrých koulích.
Mezikulturně se může lišit, ale podstata je pořád stejná.
Pokud jste příčinou erekce,
tak s tou erekcí koukejte něco udělat.
Čas běží a ty koule tam dole už brzo zmodraj
a já si nejsem vůbec jistá, co se stane pak.
Jediný jasný, že teď jsi semetrika.
Ta, co přeměňuje kuličky na modrý.
To pro mě nikdy nebyla sexuálně inspirující výhrůžka.
Výhrůžka modrýma koulema.
To jejich: „Někdo by měl brzo něco udělat,
třeba mě vyhonit, protože jinak to tam dole bude bolet.“
To z tebe dělá dítě a ze mě tvojí mámu, sexuálně,
kdy se musím starat o tvoji zdravotní krizi,
protože výchova dá zabrat.
Ne, odpuzuje mě ta bezmoc modrých koulí.
To odmítání ulevit si sám. Když mám plnej močák,
nestěžuju si: „Proč mě nikdo nebouchne do podbřišku,
aby šla ta moč ven?“
Omluvím se a jdu si ulevit.
Ale s modrýma koulema je to…
„Ne!
Já to dělat nebudu. Ne.
Ne!“ Trochu přetažený.
„Ne, já… Ne, jenom máma.
Jenom máma mi říhne péro.“
Je to říhání ptáka.
Jestli modrý koule existujou, musí se nechat odříhnout.
Občas to s metaforama přeženu,
z lásky k řemeslu.
S touhle ne, tahle je dokonalá.
Zahanbování zubů začalo brzo. „Jestli máš všechny zuby,
nechoď do místnosti, kde je penis. Pro ten penis…
to není bezpečný. Proč penis ohrožuješ?
Ty zubatá potvoro.
O co ti jde? Jakej máš plán? Chceš někomu udělat zubatej orál?
O to ti jde?“
Zubatej orál, zřejmě další pohádka od bratří Grimmů.
A z nějakýho důvodu velká věc u mě na střední.
Že jsou moje zuby potenciálním nebezpečím pro penis,
jsem poprvý pochopila prakticky,
když mi bylo 12 a byla jsem po škole u nejlepší kamarádky.
S kamarádkou nám bylo 12.
Kamarádky starší sestře a její nejlepší kamarádce bylo 16.
Takže ten vztah byl vedle, nahoru a vedle
a věřím, že vedle, nahoru a vedle je člověk s opravdovejma informacema.
Protože už vím všechno, co vedle ví.
Vedle, nahoru a vedle je úhlopříčná moudrost.
„Díky bohu, že jsem tady. Málem to nedopadlo.“
Asi věděla, že její role je učit,
protože nám zničehonic řekla:
„Tak jo, asi vám ukážu, jak správně kouřit,
někdy se to naučit musíte a já jsem královna orálů.“
Prostě to řekla.
A z lednice vytáhla okurku a zabalila ji do celofánu,
z úcty k večeři, což jsem ocenila,
a začala na tý okurce demonstrovat.
Netuším, kdo se něco naučí z demonstrace,
prostě pro mě to v žádným kontextu nic nedělá.
Vidět, jak učitelka výtvarky maluje, je jako: „Jo, vidím, proč jste učitelka.
Jste moc dobrá.
Přejdeme k našim plátnům, nechť ponižování začne.“
Chápete?
Ona demonstruje na tý okurce, já spíš řeším to, co řekla.
„Královna orálů.“ Možná spíš to, jak to řekla,
protože to prostě prohlásila, vypustila ta slova.
Nezakřenila se, aby dala najevo,
že si trochu dělá legraci a přehání.
Ne, řekla to a autoritativně se pustila do demonstrace
a já měla otázky, který jsem nepoložila, aby bylo jasno.
Ne, první byla: „Podle koho?“
Ale na to se ptát nebudu.
Aby bylo jasno, ani jsem nemrkla, když řekla královna orálů,
to je laskavost, kterou můžeme dobrým lidem prokázat.
Když do toho jdou a udělají nemožný?
Sebevědomě o sobě něco prohlásí?
Ježíši, dopřejte jim to. Jenom…
A netvařte se, že jim to dopřáváte, ale taky že ne…
Taková ta mrkací bouřka.
Ne, sledujte je a dopřejte jim to.
Je to skoro nemožný.
Občas řeknu svý jméno a pak přemýšlím: „Bylo to správně?“
Je třeba sebevědomí něco takovýho říct.
Bylo to jako samozvání do funkce.
A to mě ohromilo a zmátlo zároveň.
V životě jsem se vždycky snažila tíhnout spíš k obezřetným pochybám vůči sobě,
ve prospěch potenciálně pošetilýho sebevědomí.
Sebevědomí je fajn nápad.
Jo, ale je tu riziko.
Mám strach, že když budu sebejistá,
stane se ze mě to, čemu říkám dva hlupáci.
Když se budu mít ráda, možná se budu cítit dobře.
Co když se o sobě mýlím?
A pak jsem jenom dva hlupáci,
co si vzájemně gratulujou. „Nejlepší v oboru. Na nás nikdo nemá.
Jsme úžasný.“
Přijde mi bezpečný, když stojíte před zrcadlem,
urážet toho člověka v zrcadle.
Říct: „Jsi hlupák.“ I když je to hlupák,
já na týhle straně zrcadla jsem někdo, kdo to pozná.
A pak nejsem sama o sobě dva hlupáci.
Jsem hlupák a někdo, kdo to dobře ví.
Kdo se za něj omlouvá.
A moje duo pak má 50% důstojnost.
Vidíte to? Když se rozdělíte a budete se nenávidět,
máte záruku 50% důstojnosti,
kdežto když to risknete, je to nula proti 100.
Vidíte, jak je matematika sebepohrdání bezchybná?
Ale zdánlivě samozvaná královna orálů,
to beru.
Zdánlivě samozvaná královna orálů řekla pár věcí, který mi dlouho vrtaly hlavou.
Jedna bezděčná poznámka.
Řekla: „A jestli chcete, můžete si hrát s koulema.“
A už je nikdy nezmínila.
„Jestli chcete.“
Jestli chcete, můžete si hrát s koulema. Pořád o tom přemýšlím.
Zoufale si s těma koulema budete chtít hrát,
ale nebudete vědět, jestli můžete, a ona nám chtěla říct,
že jako hračky u doktora…
Ne, prosím, ty jsou tu pro vás.
Kdyby řekla polechtej koule,
věděla bych, co konkrétně dělat, ale hrát si s něčím?
Ale hrát si?
Je to intuitivní, duchem nepřítomná činnost.
Jak vnést autentickýho hravýcho ducha
ke koulím?
Kdyby v mojí hře s koulema byl byť náznak klišé,
nepřežila bych to, chápete?
Ne! Závan zbytečnosti.
Ne, pro mě je to buď autenticky, anebo vůbec.
Za touhle zásadou si stojím od dětství.
Byla jsem jedno z nejautentičtějších dětí v porodnici.
Bylo to tam samá přetvářka.
Všichni: „Dívejte, jsem mimino.“
Já ne. Já jsem prostě žila.
Autenticky, nebo vůbec, tím se řídím v dobrým i ve zlým.
Můžu vám dát nekonečně příkladů, kdy jsem si vybrala autentičnost,
zatímco ostatní ne.
Dám vám jeden příklad z dětství a možná se v něm uvidíte.
Na tělocviku nás nutili hrát jednu hru,
musíte tancovat a učitel pak řekne: „Stát“.
Musíte se zastavit tak, jak jste, a když ne, jste mimo.
Takhle k tý hře přistupuju já autenticky.
Můžete mi po pár vteřinách tance říct „stát“?
Děkuju. Tak jo. Jenom vy, prosím.
Takhle hraju tu hru.
Stát.
To bylo autentický.
Takhle jsem se co nejlíp zastavila přesně, jak jsem byla.
Vím, že to nebylo moc vzrušující.
Jiný děti to braly spíš takhle.
Můžete ještě jednou? Děkuju.
Stát.
Takový děcka se mi hnusí.
To je hrozně neautentický.
Ne, to není zastavení.
Nezastavil ses tak, jaks byl.
To teda ne.
A kde byly tyhle pohyby během tý taneční části?
Nikde.
Teď, když všichni obyčejně, nudně, autenticky stojíme,
teď jsi borec. To se mi nelíbí.
Ani trochu. Budu o tom svědčit až do smrti.
Řeknu to úplně všem.
Říkám vám to, abyste věděli a chápali,
že od sebe očekávám stejný krutý standard autenticity.
A tak se ptám,
jak bych si autenticky mohla hrát s koulema?
Vím, co bych dělala, kdybych měla dvě mandarinky v sáčku
a čekala na zastávce nebo tak.
Asi takhle.
Jo, nemusela bych o tom přemýšlet.
Hrála bych si naprosto nevědomě.
Asi po směru hodinových ručiček.
Ne plánovaně, prostě přirozeně.
A pak cítím, jak energie narůstá, a řeknu si:
Zvládnu ještě jednu otočku?
Jo.
Pak nastane čas.
Nechám je protočit na druhou stranu. O to nám šlo.
Úžasný! Duše vyletí do galaxie proti směru hodinových ručiček.
Ale s koulema to neudělám.
Neotočím je ani o stupeň. Myslím, že víte, o co by mi šlo.
Za to nutkání ale tak úplně nemůžu.
Myslím, že samotná anatomie koulí nás provokuje.
Věřím, že to hrdlo pytlíku s koulema je tak akorát dlouhý,
že jeho existence ze svý podstaty pokládá otázku:
otočily by se přes 12?
Bylo by to uspokojující, kdyby se vrátily aspoň jednou.
Nevím, jak si hrát.
Netuším, jak si hrát s koulema.
Někdo by řekl, že nad tím přemýšlím až moc.
To odmítám.
Ale nechci, aby se zdálo, že se bojím na ně sáhnout.
Zajímá vás, co jsem dělala,
historicky a aktuálně, pokud jde o koule? Není to nic moc.
Pár cenťáků je zvednu.
Nevýznamný nadzvednutí,
není zrovna sexy, ale nemůžete se na mě zlobit, pomáhám.
Pomáhám pytlíku se na pár vteřin zbavit břímě gravitace.
A jestli tohle za to nestojí, tak pak už nic.
Ale zdá se to chabý.
Cítím se jako stážista, co se snaží být užitečnej.
Aniž by čekal, až bude někdo něco chtít, ten příšerný pocit.
Chcete pomoct, ale není jak.
Je to ten stejný divný pocit
jako snažit se pomoct skupině lidí přenést něco těžkýho,
třeba piknikový stůl.
Přijdu o chviličku pozdějš.
Všichni nosiči už si rozdělili váhu.
Utíkáte podél nich.
Už není jak tu tíhu převzít.
To nejhorší, přijde vtípek. „Dneska jsem z toho vyvázla.
Všechno to oddřete vy.“
Ne, toho se účastnit nebudu.
Když se já ocitnu v tomhle scénáři, vycouvám.
„Díky za to, co děláte, ale tuhle lež žít nemůžu.“
Stejně to mám s koulema.
Cítím se zahanbená tou chabostí toho gesta
a lehce je spustím a odtáhnu ruku
a tak už to mám nějakou dobu.
Druhá věc, kterou královna orálů řekla,
asi to musela být její obecná filozofie,
protože tak zakončila lekci,
řekla nám: „Když na to přijde,
co se týče kouření,
nemůžete udělat chybu,
protože ten člověk je rád, že tam může bejt.“
Nádhera, co?
To bylo super.
To mi dávalo smysl. Říkala:
„Na technice nezáleží. Jde o ducha.“
To mě uklidnilo.
Pak řekla: „No, pokud mu neukousnete péro.“
A já na to…
„Než přejdeme k dalšímu tématu, to se může stát?
Jde ukousnout péro?“
A ona na to: „Nikdy bys neukousla péro.“
A já: „Ne, ptám se, jestli jde ukousnout péro?
Kdyby mi o to šlo,
mám k dispozici potřebnou prostou techniku?“
Protože jestli to jde, je od toho jenom krůček k akci.
Je to tam, obzvlášť, když se toho bojím.
Kdybych se toho bála: „Neukousni mu péro.
Co nechceme udělat? Ukousnout mu péro. Ještě jednou!
Ukousnout mu péro.“
Přímo do rytmu. Takhle ukousnu péro.
Chci vědět, jestli mám, co je potřeba.
Kdybyste našli moji lebku, čelist, zuby, to všechno,
kdybyste to našli na poli za 200 let,
mohli byste to v nouzi použít jako zbraň,
konkrétně
na ukousávání ptáků? Otázka je, jestli tyhle kosti…
Dokážou tyhle kosti prokousnout
kost penisu?
A ona na to: „Víš, že tam není žádná kost.“
A já to asi věděla.
Asi jsem to věděla.
Ale vyčítali byste holce, že na chvíli zapomněla?
Že zapomněla, že v penisu není žádná kost,
když vyrostla na výrazech jako „má ho tvrdýho.“
„Je tvrdej jako kámen.“
Když tam není žádná kost, a i když je nejtvrdší,
stejně není jako kámen.
Ne jako kámen.
Ne, nikdy nebyl tvrdej… jako kámen.
Ani nejtvrdší…
není tvrdej jako kámen.
Ne.
Kameny mají určitý vlastnosti.
Nejsem geolog, ale nehráli byste penis-nůžky-papír.
Penis by nikdo nehrál. Není to dobrá náhrada za kámen.
Neporazil by nůžky, ani papír. Bylo by to 50 na 50, nikdo by ho nehrál.
Z lingvistickýho hlediska je pro mě kámen něco, co vás trefí.
„Panebože, právě mě trefil kámen.“
Penis vás pleskne, ať se to stane jakkoli.
Přiletí z nebe, je to pleskavej předmět.
S kamenem to je: „Panebože!“
S penisem je…
Ne, jde o elán.
„Cejtíš, jak jsem tvrdej?
Cejtíš, jak jsem tvrdej jako kámen?“
A já na to: „Ne.
Ne, necejtím.
Vím, co tím myslíš.
Vidím tu změnu tvýho penisu, o který mluvíš,
a jasně, jsem ráda.“
Ne, když je tak tvrdej jako kámen, proč ho můj zub tolik ohrožuje?
Neměla bych se bát, že se mi naštípne zub
o tvýho ptáka tvrdýho jako kámen?
Tomu můj zubař neuvěří.
Ne. Není jako kámen.
Představte si toho nejtvrdšího stojáka, kvůli mně.
Dobře, vezměte ho do hezký restaurace,
položte na talíř na celerový pyré.
Přelijte ho šťávičkou, špenátek, snítka petržele.
Kousněte si.
Není to to nejkřehčí maso, co jste kdy měli?
Zavoláte šéfkuchaře. „Padá od kosti.“
Musí vám připomenout, že tam není kost. Je to maso bez kostí.
Je tvrdej asi jako pytel s krví.
Je to topořivá tkáň, jako bradavka.
Ne, není tvrdej jako kámen.
Kdybych měla v botě kamínek,
zastavila bych se na kraji chodníku, sundala si botu
a vyklepala ho. Kdybych měla v botě mrňavýho stojáka,
prostě bych šla domů.
Ne. A mimochodem, Washingtonův památník není falickej.
Fakt není. Ta věc stojí už 175 let.
Víte, co kámen nikdy neudělá? Nepřestane najednou být kamenem.
Aby bylo jasno. Možná se zdá, že to beru doslovně.
Já to chápu.
Tvrdej jako kámen. Je to popisnej jazyk. Je to obraz.
Je to literární jazyk, ne náš nejlepší, ale technicky sedí.
A to se mi líbí, stejně jako jiným ženám.
Ale všechny popisy penisu z něj mají udělat čuráka.
To jen přitahuje pozornost k jeho něžný povaze.
Tvrdej jako kámen, anakonda, penis jako had.
Srovnávaj ho s hadem.
Penis není had.
Ne, jsem si celkem jistá, že hadi maj bystrý smysly,
a přinejmenším jim to s nima jde.
Myslím, že útočí přesně.
Nikdy jsem penis nemusela nenavést tam, kam mířil.
A to není stížnost. Jsem radši za řízený vstup.
Mnohem radši za řízený vstup.
Než takový to: „Hele, bez rukou, nějak to zvládnu.
Nepomáhej!
Co když zkusím stejný místo i úhel?
Teď s větší silou.“
„Dokázals to.
Probít se dovnitř v divným úhlu.
Půlku jsi mě vtáhnul s sebou dovnitř.“
Jako když vytahujete ruku z kabátu a vtáhnete rukáv s sebou.
Teď to musím chvíli řešit,
dát to do pořádku, aniž by bylo vidět, že něco dávám do pořádku.
Srovnat ten hedvábnej interiér, ne vlněnej exteriér.
Myslím, že slovo proniknout je trochu moc pro to,
co se stane mezi mnou a penisem.
Proniká se na nepřátelský území.
Ty jsi u mě na návštěvě.
Já jsem tě pozvala a dost ti to zpříjemnila.
Ne, když si vyhledáte „proniknout“ ve slovníku,
nebo v mým oblíbeným slovníku, v tezauru…
Miluju tezaurus.
Líbí se mi, jak jde přímo k věci s jinejma slovama.
Žádný není dokonalý, ale tady jsou.
Lidovej slovník, tak to vždycky říkám.
První synonymum pro „proniknout“ je „prorazit“,
ale tys nic neprorazil.
Tohle je funkční průchod a to už nějakou dobu.
Zmeškal jsi slavnostní přestřižení pásky. Už nějakou dobu fungujeme.
Není to velkej otevřenej vchod,
do kterýho se dá vloudat.
To ne.
Stěny tohohle vaginálního kanálu jsou splasklý, to je pravda.
Ale stěny rukavice jsou splasklý.
Když strčíš ruku do rukavice, neříkáš, žes do ní proniknul.
Nasadíš si rukavice a ani o tom nemluvíš.
Jestli se vám nelíbí „proniknout“, znám další možnost.
„Vstoupit“ nebo doslovněji „vstoupit do někoho“.
„Ach, ten okamžik.
V ten okamžik, kdys do mě vstoupil,
se změnil můj svět
a já s ním.“
Ne, do mě nikdo nevstoupil.
Ne, pro mě je to otázka měřítka.
Jako kdyby moje tělo byla budova.
Kdyby moje tělo byl obchod, jako Target,
a někdo by vstoupil do Targetu, jako když vstupuje do mě,
neprošel by ani přes druhý skleněný dveře.
Asi nemůže říct, že byl dneska v Targetu.
Ne, potloukal se u vchodu,
otvíral a zavíral dveře,
otvíral a zavíral,
ale hlavně byl jenom problém na parkovišti u Targetu.
Proniknout, vstoupit.
Pročistit trubky. To jsem slyšela na vejšce.
Jakože penis jí pročišťuje trubky.
Tož, mladíku, jsi instalatér? V životě jsi nepročistil nic.
To vím. Chodíš na ekonomku a já tě už nějakou dobu nenávidím.
Zadus se tím, mrcho.
Zadus se tím ptákem. Tím tlustým ptákem.
Jen se hezky zadus…
To chceš? Ten výraz strachu a paniky v mých očích?
Vždycky jsem se bála, že se udusím.
Nikdy ne penisem.
Nikdy jsem se nebála, že se udusím penisem,
protože u něj nehrozí riziko udušení. Je přidělanej.
Dusím se.
Dusím se tím ptákem.
Počkat.
Jsem v bezpečí.
Smrt je tady.
Budu se snažit žít dlouhý život, když se o sebe budu starat
a budu se dobře rozhodovat.
Nikdo by si do krku nestrkal žvejkačku.
Nikdo by hluboko v krku nekloktal žvejkačku.
To je nebezpečný. Ne.
Dětská žvejkačka je větší hrozba než penis. Chápete?
Bývala jsem jiná.
Tohle: „Tvůj pták je na hovno.“
Ne, nezačnete takhle a pak cítíte potřebu dělat tohle.
Ne, dřív jsem se bála.
Třeba když jsem ho poprvý chtěla někomu vykouřit,
bylo to až žalostně mizerný.
V poslední možný chvilce jsem vycouvala,
protože jsem si uvědomila zásadní problém toho celýho,
a to jsme měli ideální podmínky.
Bylo mi 16 a měla jsem kluka o třídu výš.
Měla jsem přítele rozloženýho na posteli
jako pacienta umrtvenýho na stole,
jeho tělo pomalu se valící mlha.
Byl na posteli v něčím pokoji pro hosty,
v něčím dokončeným sklepě.
Miluju vůni čerstvě dokončenýho sklepa.
Výpary z novýho koberce. Ten pocit, rodina na tom dělá.
Dokončili sklep, co dál, terasa?
Neumím si to představit, ale vím, že bude sakra nádherná.
Měla jsem ho teda na posteli v dokončeným sklepě.
Nahoře měl někdo párty. Něčí rodiče nebyli doma.
Tolik vrstev mezi mnou a mým klukem.
A můj dům, moji rodiče,
blíž už se k pokusu o vykouření ve vzduchoprázdnu nedostanete.
A tak jsem se vydala dolů,
přes tělo.
A všechno, co k tomu patří, to celý…
celý to: „Dokáže to?“
Ta nejistota, to všechno.
Možná jsem to vzala moc pomalu, moc pokorně,
málo rychlosti, dynamiky, sebevědomí,
ale když jsem se tam dostala, váhala jsem.
Neudělala jsem to.
Otálela jsem.
A je to škoda, protože jsem fakt chtěla.
Někdo by řekl, že jsem opravdu nechtěla ve smyslu touhy,
jinak bych to prostě udělala.
Ne, jako… jo.
Nad hranolkou jsem nikdy neváhala. To je pravda.
Jakmile tu touhu poznám,
zbořím touhu konzumací hranolky,
ale udělat jsem to chtěla.
Chtěla jsem a to je svatá pravda.
Abyste mi rozuměli,
v tomhle období jsem trávila hodně času v knihkupectví.
Celý hodiny jsem si tam četla všechno možný,
včetně knih citátů, takových sbírek citátů.
Připravila jsem se a rychločetla ty knížky,
abych získala moudrost věků.
A v těch knížkách se vynořujou určitá témata,
jako „mladí mrhají mládím“.
Slyším vás, hlasy minulosti. Tohle já neudělám. Ne.
Budu polykat sperma.
Budu polykat sperma v červencový trávě,
za svitu měsíce, a to co nejdřív.
To vás učí knihkupectví Borders.
Pro mladýho, dychtivýho čtenáře je na těch stránkách tolik vášně.
Tolik prožitých životů
a můj život může být jen jedna kniha.
Tak už chci začít žít.
Ale jsem tam a nezačínám žít.
Proč? Protože se cítím sama před ohromností tohoto velkého úkolu?
Víte co? Ani ne. Cítím plnou podporu celýho týmu pozemního hokeje.
Protože mě dneska na ten večírek dovezly,
abych mu ho vykouřila.
Předtím jsem byla na přespávačce s celým týmem
a starší holky, kamarádky mýho kluka,
se starali o něj a svým způsobem i o mně.
Ptaly se: „Prej jsi mu ho ještě nevykouřila.
Proč? Bojíš se toho?
Nemusíš se bát. Tohle se musí ‚prostě udělat‘.
Prostě to udělej a budeš to mít za sebou,
je to prostě 3, 2, 1 a nějak to dopadne…“
„To je skvělá rada,“ řekla jsem na to já.
„Děkuju.
Až ho příště uvidím, prostě to udělám.“
A ony: „Příště může být teď. Je to jen pět minut autem.
Máme auto. Tady máš pivo.“
Lokla jsem si max čtyřikrát.
Jsem na koktejly. To jsem ještě nevěděla.
Dovedly mě k autu a skandovaly: „Vykuř ho.“
To může někomu znít jako nátlak.
Já to tak nevnímala. Jejich nátlak jsem brala jako podporu,
protože jsem četla Tonyho Robbinse.
Věděla jsem, že když lidem řeknete své cíle,
spíš jich dosáhnete.
Cítíte zodpovědnost.
Projela jsem celou Nekonečnou sílu v 6. třídě,
všech 48 kazet.
V 7. jsem četla Probuďte svou spící sílu
a na střední jsem se s ní připravovala na zkoušky PSAT.
Na ně se nejde připravit,
ale můžete odbourat omezující přesvědčení vytvářející negativní naladění,
což ovlivní váš obecný výsledek.
Kapitánka mě vezla na párty, kde byl můj kluk,
a cestou to se mnou probírala.
„Tak proč jsi mu ho ještě nevykouřila?“
A já na to: „No, hlavně mi dělaj starosti zuby.
Nechápu, kde budou. Jsou všude.
A víš, že tam není žádná kost?“ Ona to věděla.
„O zuby se neboj. Když děláš orál,
namažeš si pusu, od nosu dolů,
balzámem na rty, vazelínou nebo čím chceš,
a pak obtočíš každý ret kolem odpovídajících zubů a usmíváš se.
Pořádně to napneš…
A pak to bezpečně klouže. Pořád se usmívej.“
Někdo si asi říkáte: „Jasně.
Jo, zlato, víme, co je to orál. Pokračuj.“
Může to být 5 % z vás. Může to být 95 % z vás.
Žádný pravidla nejsou.
A zeptala se: „Chápeš to?“
„Ano. Díky, vyřešila jsi to.“ A vyřešila.
Ale bylo to jako dostat špatnou radu na cestu.
Víte, že se mýlí,
ale čekáte, až zmizí z dohledu,
než se zeptáte někoho jinýho, protože jste si rozuměli.
Takže jste zdvořilý a pořád sami na kraji cesty…
Něco ve mně, když to pronesla…
Něco mi říkalo…
že…
To nemůže být ono.
Takovej namazanej Muppet.
Tohle přece nemůže být celej orál.
Aby orál vůbec něco byl, aby měl svůj vlastní název,
aby přetrval celý věky
a aby ho vůbec někdo vymyslel,
spontánně v lese jako pračlověk s opuchlým srdcem,
kterej cítil vášeň
a ostatní pohyby to zrovna nevyjadřovaly.
Pak improvizoval.
„Co je nejšílenější… Počkat!
Co nejšílenějšího ti můžu udělat?“
Přemýšlel a pak ho to napadlo.
Věděl, co má.
Jako obálka s okýnkem. Jednoduchý, ale elegantní řešení.
Vás by to napadlo? Víte, o čem mluvím?
Adresu napíšete na dopis
a pak na obálku. Ale nemusíte ji tam psát,
protože tam je okýnko.
Než to někoho napadlo, nenapadlo to nikoho.
Stejně to vidím s kouřením. Prostě…
„Co nejšílenějšího ti můžu udělat?
Jak můžu vyjádřit tu intenzitu?“ A pak věděl, co má.
Byl to risk, ale šel do toho.
Takovou genialitu nelze přeceňovat.
Řekla bych, že aby vykouření vzniklo spontánně,
nemělo by vyžadovat žádný vylepšováky.
Žádný triky a plýtvání mým balzámem na rty s příchutí kiwi.
Mělo by to prostě jít.
Mít vnitřní poezii. Tak to chci dělat.
Jako bych to vynalezla. Ještě to nemá pojmenování.
Předknihtisková důstojnost.
Autenticky.
Autenticky, nebo vůbec.
Ale jsem tam a nedělám to.
V tu chvíli jsem si uvědomila hlavní problém.
V první chvíli to nebudu dělat dobře.
Samozřejmě. Nikdy jsem to nedělala. O to nejde.
Problém je v tom, že když to budu dělat špatně,
nebudu tomu druhýmu moct říct,
že vím, že to dělám špatně.
Protože budu mít pusu plnou genitálií.
Orál vám znemožňuje být schopný ho komentovat.
Ospravedlnit se, abyste dodali kontext, trošku zavtipkovat.
Nelze komunikovat, že jste si toho vědomi.
Pro mě je to vždycky o komunikaci povědomí.
Já nemám problém být za blbce.
Pokud vám můžu říct,
že i já slyším cinkot zvonků na svým klobouku.
Cinkylink!
Ano, taky je slyším.
„To bys nevěřil, ty jsem si tam našila.
Dělám si kostýmy a říkala jsem si, že budou zajímavý.“
Kdybych v tomhle scénáři měla druhou pusu, byla bych eso.
Brnkačka. Jedna pusa by se snažila kouřit
a druhá by říkala: „Jasně. Počkej.
To samozřejmě ještě není orál.
Jen se snažím najít pozici, která… Fíha. Už jsem škrábla zubem.
Tos očividně cítil.
Jen chci říct, že o tom problému víme a pracujeme na řešení.
Velmi si vážíme vaší trpělivosti.“
Ale ne.
Ne, nemáte slov, máte jen tupej výraz.
Jenom…
Ten tupej výraz někoho, kdo se snaží na něco přijít.
Jen ten pitomej výraz někoho, kdo se učí za pochodu.
Ten výraz nesnáším.
Žádná důstojnost, jen soustředění.
Vážný pokusy přizpůsobit se momentu překvapení. Ne.
Ne. Žádná důstojnost.
Nejsou slova, není důstojnost.
Nejsou slova, nevidím cestu, a tak nevím, co mám dělat.
A tak jsem začala couvat, zpátky přes trup,
tak pokorně a lehce, jak jen to šlo,
zpátky k obličeji, a chtěla jsem něco udělat.
Můj tým na mě spoléhal.
A Borders. Především Borders. A já chtěla začít žít.
Tak jsem se zhluboka nadechla a uvolnila se.
Uvolníte se a odpověď se má objevit a pro jednou se objevila.
Dala jsem mu svoje panenství.
Zpracujte to, jak potřebujete.
Ale pro mě to bylo geniální. Naprosto geniální.
Nikdy jsem si svýho panenství nevážila.
Proč by? Jsem samouk.
Dostala jsem ho jen za to, že tu jsem.
Nezasloužila jsem si ho. Ne.
Panenství mi vždycky připadalo jako peníze podniku.
Mám tady panenství, asi ho máme utratit.
Je to skoro jako poukázka. V dárkový tašce v hotelu.
„Hele, dva poukazy na panenství.“
Lidi z toho dělaj velkou věc, ale mně je to fakt fuk.
Za blbost, kterou máme využít, než opustíme resort.
Já jsem se nešetřila pro manželství.
Sebe, neboli svůj strach a rozpaky kolem mýho i tvýho těla.
Pro tebe, pravá lásko.
Ne. Jestli jsem měla svý pravý lásce něco darovat,
pak sbírku sexuálních dovedností
a sebejistý postoj,
s jakým je použít.
Idiosynkratický lexikon vyjadřující mou idiosynkratickou,
byť univerzální lásku.
Ale k získání těchto dovedností
bylo zapotřebí podružnějších zkušeností.
Tak to prostě chodí. Musím mít sestřih tréninku.
Pak to můžu odložit.
Pak jako vrtošivý princ, co se zřekne bohatství,
to můžu odložit a časem, pro mou pravou lásku v den naší svatby,
by to můj otec daroval jménem naší rodiny.
„Od naší rodiny pro tu vaši, nevím, co říct,
ale vím, že na tom tvrdě pracovala.“
Nešlo mi o cudnost. Ta představa,
že vás každá sexuální zkušenost o něco snižuje.
Takový ten model osobnosti jako čichací nálepky.
Trochu setřeme tady, trochu čichneme támhle.
Jasně, je to zábava. Ale co z tebe za chvíli je?
Vybledlá jahoda ve slunečních brýlích.
To chceš?
Co s tebou uděláme,
dáme na konec knížky s nálepkama k sestrám courám?
Víme, co se stalo tvý nejstarší sestře,
zmrzlinovýmu koktejlu s nožičkama.
Měla jít na odpočinek. Zašlápl ji chlap.
Žádná vůně jí nezůstala.
Nic, prostě se odlepila a srolovala.
Už jste viděli, jak se nálepka sroluje?
Ne, byla jsem připravená být sexuálně aktivní.
Sex technicky vzato vyřešil problém.
Rádi se muchlujete,
ale už vás nebaví být odřený od švu na džínách?
Chtěla jsem být sexuálně aktivní puberťačka,
na kterou bude učitelka zdravovědy pyšná.
A ona byla, cítila jsem to.
Taky jsem tehdy cítila hrdost otce svýho přítele.
Myslím, že syn to otci řekl
a v mužově chůzi bylo znát nadšení za jeho syna.
Jo. Je to hnus.
Možná je to tím,
že nemám ráda ten obraz otce přítele obecně.
Jsou hrozný a neměli by existovat.
Zejména na střední.
I když jsou milý, je to ta role sama o sobě.
Nemůžou za to. „Ahoj, Jacqueline, jak se máš? Co škola?“
Říkám si: „Nečumte a nemluvte na mě, pane.
Vážně, není na vás hezkej pohled.
Váš syn ke mně získal přístup svou vlastní zásluhou.
Vám nejsem nic dlužná.
Ani zamávání, ani malý přičuchnutí.
Pro nás všechny bude nejlepší,
abyste se pakoval, když uslyšíte moje auto.
Jděte si do svojí kůlničky a dělejte si tam cokoli,
co v tý svojí hrozný kůlničce děláte.“
Pokud se vám v tom vzteku na přítelova otce zdám vyšinutá,
to proto, že byl extra kretén.
Podobal se mnoha dospělým v mém životě v té době.
Dost komentoval moje užívání slova „jakože“.
Byl posedlý.
„Promiň, Jacqueline. Ale když mluvíš,
slyším jen slovo ‚jakože‘. Nemůžu se soustředit na nic jinýho. Je…“
To je jediný, co slyšíte?
Nemůžete se soustředit na nic jinýho?
Pak dovolte, abych byla kognitivním cvičením
ve vašem boji s duševním úpadkem.
Je to pořád stejný slovo. Vytěsněte ho, udělejte z něj bílej šum.
Selektivní ignorování informací je základní kognitivní funkce.
Vidím, že luštíte křížovky.
Luštěte si mojí mluvu,
když odmítáte jít do kůlny, jak jsem vás předtím upozorňovala.
Bylo to fakt hnusný,
protože dělal, jako by mu na mě záleželo:
„Ne, jde jenom o to…
O to, že když to slovo používáš tolik,
rozmělňuješ význam toho, co se snažíš říct.
Zníš neinteligentně.“
To sedí od chlapa, kterej, když se zamyslím,
nikdy v životě neprohlásil nic,
co by na mě zapůsobilo dojmem původní myšlenky.
Strachoval se o sílu mojí řeči.
Ne, vůbec nic jste nepochopil.
Můj intelekt je řeka, jasný?
Je to řeka a „jakože“ je kámen,
a já do tý řeky házím kameny, abych rozrušila proud,
aby vás nestáhnul a vy se neutopil.
Říkám „jakože“ jako projev laskavosti vůči mužům jako jste vy,
protože jinak na mě nemáte.
Přesně.
Vím, že jste hrdej na syna, že mě šuká,
ale já šukám jeho, tak to je.
Nevstupuje do mě. Já se zavírám kolem něj.
Neproniká do mě. Já ho jím.
Sežvejkám ho a použitýho vyplivnu a on miluje každou vteřinu.
Vy byste miloval taky, vy dobytku.
Dobytku v kraťasách.
Otci jsem nic neřekla, jen aby bylo jasno.
To bych chlapovi udělat nemohla. Představte si jeho výraz.
Byl by zničenej. Jak by se sesypal.
Ne, to bych nemohla.
Ale jeho syn ode mě orál nezažil.
A to se počítá.
Nebyla to otcova vina.
Nemohla jsem to s ním zkusit znovu,
protože mě viděl to zkusit
a strachem ustoupit.
Takže kdybych to zkusila znovu,
mělo by to nádech někoho, kdo to zkouší znovu.
„Nervozita ji dostala.“ Tu olympijskou bruslařku.
„Tak uvidíme. Zvládne dneska skoky?“
Ne, bylo to moc všudypřítomný.
Jediná důstojná možnost byla počkat rok,
neúspěšnej pokus nezmiňovat,
a pak na konci léta poslat přítele na vejšku,
abych mohla v posledním ročníku začít znova.
A to jsem v posledním ročníku udělala.
Našla jsem si novýho přítele, protože abych mohla bejt novej člověk,
potřebovala jsem bejt nová před někým novým.
Takže jsem si na začátku roku našla novýho přítele
a vzala ho do sklepa k rodičům.
A sklep u rodičů je nedokončenej sklep.
Takže to všechno působilo opravdově, syrově a správně.
Rozhodla jsem se mu ho vykouřit hned první večer,
co jsme spolu byli, než mě znal dost dobře,
aby poznal rozdíl mezi hraným a skutečným sebevědomím.
Jako sexuální rozběh, jestli rozumíte.
Má to rychlost. Má to spád.
Jde o ztělesnění ducha toho pračlověka.
Snažím se tvářit, že nevím, co je to oblečení.
Něco brání v čirý touze mojí pusy,
i když si v hlavě mi jede: „Abercrombie“.
A je to doslova rozběh,
protože přiběhnu zpoza schodů.
Už jdu na to! Je to ten starý trik.
Orál začíná za schody, aby neviděl přípravu.
Každopádně byste byli pyšný.
Je to jenom…
Vidím, že mi to věří, a dělám…
A těsně předtím si řeknu:
„Bože, hele, kdo nezaváhal.
Podívejme se, kdo tu nezaváhal.“
A bylo to… Nevím proč, jenom…
A pak…
Zas jsem byla na mrtvým bodě. Nemohla jsem tomu uvěřit. Já…
Zase. Proto nevěřím na rozběhy.
Rozumíte? Nepodrží vás.
Musíte dál utíkat.
Proto nevěřím sebevědomým nástupům.
Vím, že si lidi zaslouží uklidnění na začátku show.
„Jak je, radnice?
Jak je, New Yorku? Vstávejte.
Jsem jednička, jste v dobrých rukách.“
Ne.
Pak vidíte…
začne se to rozpadat.
Vidíte, jak se to v průběhu show začne rozpadat.
Radši stavím z ničeho.
Radši se nechám vystrčit. „Haló? Nezasloužím si žít.
Můžu se jednou nadechnout?
Děkuju. To by mi mělo chvilku vydržet.“
Nevím, proč jsem si myslela, že mi rozběh pomůže.
Taková já nejsem.
Jsem někdo, kdo jde na konec skokánku
a tak nějak…
tři, dva, jedna a pak se nemožně na poslední chvíli stáhne zpátky.
Mnohem složitějším pohybem, než byl původní skok.
„Plavčíku. Uvolněte žebřík, jdu dolů. Pomozte mi, plavčíku.“
Svýho času jsem uvolnila tisíce žebříků.
Taková jsem.
Je ve mně něco, co ví,
že v tomhle životě není téměř nikdy pozdě to vzdát.
Jsem tam.
A říkám si: „Fakt? Zase váháme?
Jakej je plán, zlato?
Co hodláš dělat?
Vycouváš z toho přes další trup?
Zkusíš to zas za rok?
Na novým člověku,
před kterým budeš nová v neznámým prostředí?
Ne, musíš to prostě udělat.
To ty ale neděláš. Posloucháš se?
Je mi fuk, že jsi přemýšlivka, co chce druhou pusu,
aby mohla všechno komentovat.
Všichni se dozví, že já vím, že ona ví o cinkání. Uvědomění…
Ne, musíš najít cestu.
No, Nietzsche říkal, že není cesta, jen ta moje.
Tak najdi Nietzscheho cestu.
Najdi svoji cestu. Musím najít cestu.
Tak jsem se obrátila k literatuře.
Já…
V tý době jsem četla Lolitu, nic nenaděláte.
A byla jsem unešená jazykem Vladimira Nabokovova.
Kdo by nebyl?
Přiznávám, že jsem to četla trochu teatrálním způsobem.
Četla jsem každé slovo, ale nejradši jsem to četla
ve výlohách pizzerií v kiltu na pozemní hokej.
Přebal vidět, vyzývajíce kolemjdoucí dospělý,
aby byli v šoku.
„Pardon. Čtete snad všechny ruský velikány?
O tom pochybuju, vy nudný svině.“
Ale byla jsem tam a měla ty stejný obavy.
Žádný slova ani důstojnost. Vypadáš blbě,
zníš blbě, drhneš zubem, to všechno.
„Tak jo, nemůžu komentovat.
„Co když si představím komentář Vladimira Nabokovova?
Představím si, že to není skutečný, je to jen…
Že já jsem jen postava v povídce Vladimira Nabokovova,
a bez ohledu na to, jak špatně tenhle pokus o orál dopadne,
nezajiskřila by próza v Nabokovově obratném peru?“
Není všechno svým způsobem literatura?
Není všechno jen text za textem?
V literatuře nejsou špatný konce, jen zajímavý.
Špatný věci jsou zajímavý detaily, který dávaj příběhu strukturu.
„Ale co když se stane to nejhorší?“
„Nepředbíhej.“
„Co když toho ptáka ukousneš?“
„No, tak asi žiješ v nejkultovnějším příběhu ze sbírky.
V tom, kde mu ukousne péro.“
Říkám si: „Není to skutečný. Je to literatura.
Všechno je to jen text.
Měsíční svit…“ Není to mé nejlepší. Začít měsícem.
„Měsíční svit dopadá na jižní tvář penisu mladého muže.
Dívka s hnědými vlasy s červenými podtóny, které často zůstávají opomenuty,
se potýká s jednoduchým válcem…“
A pak to dělám.
Jsem na tom ptákovi!
Děkuju.
Vím, že to pro některý z vás na chvilku mohlo znít trochu jako disociace.
To pro naše dívky nechceme.
„Mně se nic neděje. Děje se to jí, samozřejmě.“ Komu? „Jí.“
Když jde v životě do tuhýho, mám v hlavě pokojík.
Je maličkej, s malinkou televizí.
Koukám na vtipný věci.
Někdy mi ta malá obrazovka chce ukázat,
co se mi děje ve skutečným a odporným životě. Najdu ovladač.
Ne, tohle nebyla disociace.
Ne, to jsem byla já s nápadem. Tohle byla transcendence ega.
V tom je rozdíl a dostalo mě to na to péro
a byla jsem rozjetá, fakt rozjetá.
Nikdo nekřičel bolestí.
Zdálo se, že to má vnitřní poezii.
Takovou, jakou jsem věřila, že by to mělo mít.
A než jsem se nadála,
vystříkl mi semeno do pusy, jak se říká, však ten výraz znáte.
A já polkla, protože čtu Tonyho Robbinse a nic si neusnadňuju.
Vždycky jsem to věděla.
Vždycky jsem věděla, že budu polykat, to mě neděsilo.
Věci jdou dělat jednoduše.
Já je dělám složitě, abych sbírala body.
Jsem taková holka, co má 2+ v náročným předmětu.
Ne 1 v lehkým předmětech, takže tak.
Jo, takže budu polykat a nechám věcem volný průběh.
A byl to úspěch.
Byl to obrovský úspěch.
Chtěla jsem o tom psát esej na vejšku,
ale to by nezvládli.
Nebyli dost sofistikovaný.
Ani poradci, ani děkani, ani jeden z nich.
Ne jako vy.
Ale já věděla, co jsem udělala,
a šla jsem na vysokou s dobrým pocitem.
A bylo to zajímavý, byla to taková katolická škola.
Pobíhala tam spousta paniců katolíků v kravatách
a hledala na večírcích sexuální zážitky.
Dost hrubý, ale já ne. Já jsem měla splněno ze střední.
A já jsem židovka, cítila jsem se mezi nimi jako postava Philipa Rotha.
Jako židovský zvrhlík připravený učit.
Vzrušující, když se vám to podaří. Vřele doporučuju.
V tuhle chvíli jsem s kouřením nespěchala.
Orál pro mě byl zdolaná věc.
Umělecká forma, jejíž základy jsem si osvojila,
měla jsem funkční definici,
a teď jsem přemýšlela, jak tu formu smysluplně zvrátit.
Ptala jsem se na otázky jako: „Co může orál znamenat?
Může být orál milostným dopisem,
když je za ním dost lásky?
Může být orál básní? Moje tělo, drsný, ale extatický jazyk.“
Měla jsem hodně hodin filozofie
a bylo to velmi postmoderní a inspirativní.
A když jsem narazila na někoho, kdo se mi líbil,
takříkajíc na hranolku,
tak jsem je prostě vykouřila.
Chápete? Ne hned, ale celkem brzo.
Proč by ne? K tomu to všechno bylo.
Bylo to stejně snadný jako jíst hranolky. Můj slovník byl připravený.
Tohle byla moje symfonie a moje symfonie zněla nádherně.
Přišlo pak zklamání? Nevím. Nečekala jsem nabídku k sňatku.
Nepřekvapila by mě.
Ale nečekala jsem ji. Může být orál milostným dopisem?
Ano, může. Neznamená to, že vás budou taky milovat,
a to nevadí, protože víme.
Jako umělci víme.
Máme nárok jen na práci,
ne na plody naší práce.
Tenkrát mě ale štvalo spíš takový zasedání rady přátel.
Existuje jakási převládající představa:
„Jsi moderní holka, takže se samozřejmě sem tam bavíš,
ale když se ti někdo opravdu líbí,
tak na to jdeš pomalu.“
Jít na to pomalu. Nebýt moc dostupná.
Pomalu. Zaseknout.
Fuj.
Fuj. Ne.
Ne, nepůjdu na to pomalu.
Ne, ta arogance udivuje. Smrt se blíží.
Smrt se blíží.
Musíte na to zapomenout, abyste přežili den.
Jste hlavní herec v seriálu svýho života.
Moji postavu hned tak nezabijou.
Jsem v každý scéně. Jsem v pohodě.
Co když nejste hlavní postava? Jsou i vedlejší postavy.
Co když v seriálu nejste? Jako Steven Tanzer?
To je můj kamarád herec. Velmi neúspěšný.
Nemá skoro žádný role.
To je nejtemnější věta v show.
A není to jméno opravdovýho chlapa.
To bych chlapovi nikdy neudělala. Nemohla bych…
Vlastně je to horší.
Každou noc vyvolávám Stevena Tanzera, abych ho zničila.
Žije a umírá jako jediný názorný detail v mé narativní argumentaci.
Takový osud přeju jen málokomu.
Smrt se blíží a já mám představu.
Mám takovou představu, že se zbavíte formy, zbavíte se těla
a opustíte i potupu,
ale nejsem si jistá, že rozpaky nepokračují.
Proč by neměly?
Vím, že se stydím za některý svý mrtvý příbuzný.
Za většinu z nich.
Když se dívám na jejich krásný fotky v krásných rámečkách,
mám na mysli fakt výstavní kousky u mých rodičů doma,
dívám se na ně a nemůžu se toho zbavit.
Vypadají hloupě, jako blbci,
vidím jim to na očích,
že na tý fotce netuší, že jsou teď mrtví.
Vypadají jako hlupáci.
Chci jim říct: „Jseš mrtvej.“ Víte co?
Stačí, když vás někdo fotí,
abyste jen naznačili vědoucí pohled. Něco…
Kdybyste umřeli a někdo se na tu fotku podívá,
tak něco, aby poznal, že na ně zíráte jako:
„Co nevidět si pro tebe přijdu.“
Takže jsem byla na vejšce a věděla jsem, že smrt se blíží.
Už jsem nebyla nejmladší
a měla jsem lásku na rozdávání ve formě výmluvnýho orálu.
A chtěla jsem ji vyjádřit. Za tím si stojím.
Ale na zimní prázdniny jsem jela domů
a narazila jsem na toho přítele z posledního ročníku s úspěšným orálem.
Zašli jsme do bistra, abysme si mohli večer dát vajíčka.
Kafe už teď pijeme černý.
Tenhle cukr tady nepotřebujeme.
„Zůstane na stole? Dobře, ale nevím proč, my ho nepoužijeme.
Pijeme teď kafe černý.“
Bavili jsme se jako starý kámoši z armády.
Od maturity už uplynulo hodně měsíců,
ale měli jsme velkou perspektivu,
tak jsem mu samozřejmě řekla o posledním klukovi,
který se mi ve škole líbil,
a řekla jsem starýmu vykouřenýmu příteli:
„Jo, nevím, jestli mě ten kluk, co se mi líbí,
má stejně rád jako já jeho.“
A on na to: „No, možná se tě bojí.
Já se tě taky bál.
Pořád se trochu bojím.
Celej náš vztah jsem se s tebou nedokázal uvolnit,
už od tý první noci, cos mi ho zničehonic vykouřila.“
Tak zničehonic.
Jaks mi ho vykouřila.
Bylo to tak zničehonic.
Zničehožnic. Jaks mi ho vykouřila.
Dával na to důraz. Vykouřila. Říkala jsem si: „Panebože.“
Co se ze mě kvůli strachu stalo?
Vůbec jsem neviděla možnost,
že i já můžu v někom vyvolat strach, a koloběh se opakuje.
Pak jsem si řekla: „Počkat, ne. To je sprostý.
Ty nejsi ten nevinnej, co se bojí.
Já jsem v tom příběhu ta nevinná, vystrašená,
která překonala strach.
Jak se opovažuješ okrást mě o můj původ?
Udělat ze mě děsivou padoušku couru?“
Ne, možná jsem ten den byla děsivá,
ale jen tak, jako je děsivej Batman.
Jo, Batman je děsivej, ale jak se opovažuješ?
Jak se opovažuješ dívat se na Batmana a nepamatovat si, že je Batman jen proto,
že mu jako klukovi brutálně zabili rodiče před tím divadlem.
A proletěli tam netopýři, takže se bál netopýrů.
Musel do jeskyně, aby se z něj stal Batman.
Batmanovi předcházel strach z netopýrů.
Když vidíte sílu, je to strach obrácený naruby.
Nadměrná kompenzace. Tisíckrát to samé.
Jak se opovažuješ nevidět ve mně toho chlapce?
Nepochopil to. Budiž.
Asi jsem byla nepřesná.
A je jedním z těch lidí, kdo neocení,
když v restauraci vstanete a něco předvádíte.
Což je podstatná část mojí osobnosti.
Nikomu to nevadí.
Jak říkám, je to dáreček pro ostatní stoly.
Ale on mi něco pověděl. Řekl:
„Já ti nevím, Jac.“
A zkrátil moje jméno na Jac, aby mi to vážně nandal.
Zná mě, miluje mě, záleží mu na mně.
Záleží mu. Záleží mu na Jac.
Záleží mu na jeho Jac. „Jak ti sedí ta mikina? Nech si ji.“
„Já ti nevím, Jac.
Třeba kouření není způsob, jak někomu říct, že ho máš ráda.“
A já na to:
„Možná to tak u mě může být.“
Pořád jsem věřila.
Ale odcházela jsem z toho bistra trochu vyděšená,
protože popisoval přesně,
co už jsem na univerzitě nějakou dobu dělala.
Uvažovala jsem,
že možná moje poetický orály nejsou přijímaný s takovou úrovní nuancí,
jakou jsem zamýšlela.
Do školy se vrátil zlomený Philip Roth.
Žádná chlouba. Batman byl pryč. Nevěděla jsem, co dělat,
leda chodit v zimě po kampusu,
úhlopříčně se procházet přes různá nádvoří,
pokládat si smutný otázky.
„Copak tvá poezie neobstojí?
Netvoříme si v životě vlastní významy?
Jsi jenom coura, co si myslela, že pro ni pravidla neplatí?“
A mohla jsem strčit ruce do rukávů svojí fleesky od North Face,
ale proč, když se můžete jen tak potloukat jako Éponine?
Nakonec jsem si řekla, že takhle ne.
„Nebudu z toho smutná.“ Oklepala jsem se a přinutila se zasmát,
až to bylo přirozený. „Ne. Podívej se na sebe.
Podívej se. Chtěla jsi překonat strach a povedlo se ti to.
Umíš sebevědomě kouřit.
Tak, jak jsi vždycky chtěla.
Tak sebevědomej orál,
že muže děsí.“
A ano,
na vrcholu je člověk sám.
Ale není to jen daň za dokonalost? Ano, je.
Přidám se k dlouhé, osamělé řadě tragických, vynikajících osobností
a chtěla bych to jinak? Ne.
Budu superhrdinka, vzala jsem fleesku
a snažila se, aby se v nepřítomným vánku rozvlnila.
Ale já vím, kdo jsem.
O několik let později mi bylo přes dvacet
a byla jsem v dalším knihkupectví s dalším přítelem.
Věřte nebo ne, objevovali se pořád další.
Jako obvykle nebudu uvádět žádný charakteristický rysy
nejnovější postavy přítele,
protože jsou očividně jen nádobami mýho sebeobjevování, takže tak.
Chcete výstřední detail? To neděláme.
„Když je nervózní, tahá si za zip. Voní po knihách a cigaretách.“
Ne, bylo jim vykouřeno. Myslím, že to stačí.
Takže je tu dnes večer dobře nepopíšu, ale řeknu vám,
že tu poslední mužskou postavu si máte představit
a mít v hlavě oddělenou od ostatních jen ještě chvilinku.
Bylo mi přes dvacet a byla jsem s přítelem v knihkupectví,
a to jsem vždycky tesklivá.
Nemůžu si pomoct.
Projížděla jsem knihy Sharon Olds.
Přemýšlela o své dívčí cestě.
Dojatá jsem nad tím vším žasla,
a tak jsem nejnovějšímu příteli řekla to samé, co teď vám.
A trochu jsem brečela.
Jen proto, že mě nikdo nedojme tak jako já sama.
Nejdřív se dojmu, pak mě dojme moje kapacita pro dojímání se.
Tak nějak to jde. On nebrečel, budiž.
Chápu to. Každý vyjadřuje emoce jinak.
Zdálo se mi, že mě neslyší, řekla jsem:
„Asi bereš moje perfektní orály za samozřejmost.
Jako daný, drsný fakt. ‚Jo, moje holka dobře kouří.‘
Ale ta síla je tvrdě vydobytá.
S velkou silou přichází velká zodpovědnost.
To s Batmanem? Bylo to nepřesný, ale mělo to ducha…“
Mluvila jsem dál, ale jeho obličej vypadal divně.
Něco nebylo v pořádku a konečně jsem sebrala odvahu
a zeptala se: „Co?“
A on na to:
„Jenom je to vtipný, protože tvůj orál je docela zubatej.“
Ještě se na vás nemůžu dívat.
Já.
Nikomu zuby nedělaly větší starost než mně.
Řekové měli pravdu. Osudu nemůžeme uniknout.
Tolik mi ty zuby dělaly starosti, nejvíc ze všeho.
Když se zdálo, že to není problém,
propadla jsem vlastní mytologii.
Jako pralidi. Vnitřní poezie.
A s tou myšlenkou, tou mytologií
byly čím dál zubatější. Určitě.
S každým rokem ta čelist ochabovala a svírala se.
Pár sebejistých milimetrů…
Zatímco jsem byla tragická postava dokonalosti orálu.
To byla moje nejhorší noční můra. Já byla ty hlupáci. Ty dva hlupáci.
Nebyla jsem jen někdo, kdo se má rád…
Byla jsem zubatý sestry hlupačky.
Kouříme si na kolenou. „Nejlepší v oboru, nám se nevyrovnaj.
Jak můžeme odejít? Musíme vstříc západu slunce.
Další spokojený zákazník. Další spokojená komunita.“
Bože, taková malá samolibá…
Chcete to popřít, ale když cítil zuby, je to tak.
Co dál, chtít další zpětnou vazbu a zachovat si tvář?
„Když už, máš víc konstruktivní kritiky?
Ráda se učím.“
Tony Robbins říká,
že když se naučíte přijímat zpětnou vazbu s odvahou,
můžete být obr.
A já chci být obr, ale kdo takhle někomu zničí jeho příběh?
Příběhy jsou to jediný, co máme.
Ten výraz „zubatý orál“, který se nejspíš naučil ve 14
a ani trochu si ho neupravil vlastním jazykem,
hodil ho na mě a zničil mě.
A cítila jsem se ukřivděná.
Tak hrozně ukřivděná.
A proč, protože…
Protože jsem na něj vrhala ten nejštědřejší pohled.
Poetizuju všechny jeho chyby.
Ráda poetizuju chyby, chápete?
A ano, hýčkám mužský ego.
Ale je to skutečný,
tisíc věcí v průběhu dne, jen abych povzbudila mužskýho ducha.
Tisíc nevyřčených věcí, neustálá ostražitost.
Neustálý proud smíchu pod promluvou muže pro případ,
že by řekl něco, co mělo být vtipný.
Musím udělat podklad, aby bylo co modulovat.
„To má být vtipný?“
Když je to vyschlý koryto, není to uvěřitelný.
V restauraci jsem úžasná. Pokud muž udělá chybu v objednávce,
jako když si objedná tahini a myslel tabouleh a teď je zmatený,
proč na stole přistál „dresink“.
„Kde mám tahini?“
A co já? Pustím se s ním do záhady.
„Netuším, co se stalo. Byla jsem mimo, jako vždy.
Znáš mě, já husa. Ale vezmu si lucernu, miluju záhady.
Jediný, co vím jistě, je,
že odpověď na hádanku nemůže být, že neznáš slovo.“
Déčko. Akord D.
Naučila jsem se tisíc déček
na tisíci kytarách od tisíce přítelů muzikantů.
Už vím, jak zahrát déčko, ale ukaž mi to znovu, skvoucí anděli.
To není ono. Pomoz mi s prsty.
Pomoz mi dělat hudbu.
Je to ostražitost.
Je to dětská pojistka, umístnění nárazníků.
Rychle, připrav je. Už je skoro tady.
Je vše připravený? Zkontroluj to. Je skoro tu.
Je to ujištění, že je pro muže bezpečný,
aby se probatolil dnem
jako opilý král,
netuše, kolikrát se takhle přiblížil citový zkáze.
Nebýt mýho zásahu. Jen odstraňuju věci z cesty.
A pozorně tě sleduju.
Všichni chlapi, se kterýma jsem chodila, který jsem potkala,
pro který jsem pracovala, nebo oni pro mě, všichni.
Poetizuju jejich chyby a dělám to ráda.
Dělám to, aniž bych se zapotila.
Neudělat to samý pro mě
jen v týhle jediný věci.
Neoplatit mi to,
ta neschopnost najít krásu v zubatým orálu,
když je sotva zahalená.
Nemyslím si, že je to těžký.
Neromantizovat něco tak snadno romantizovatelnýho,
jako je zubatej orál.
Copak nemáte poetickýho ducha, pane?
Netušíte, díky čemu je cokoli v životě dobrý?
Chtěla jsem se bránit,
ale pak jsem si vzpomněla,
že s každým dalším slovem ztrácíte sílu.
Nejlepší obrana je neříkat vůbec nic.
V tom jsem nikdy nevynikala.
Vynikala jsem spíš v tom, že už nějakou dobu mluvím.
Tak můžu mluvit dál,
abych to zkusila napravit.
Ta odvaha, ta troufalost nabídnout
klesající výnosy.
Tak jsem mu řekla: „Máš pravdu.
Máš pravdu.
Dělám zubatej orál.
A to je schválně.
Jo.
Zuby dělají z orálu orál.
Jo.
Protože zuby…
Zuby dělají z orálu orál,
protože díky zubům poznáš, že jsi v puse.
Zuby ti připomínaj, že jsi v puse.
Co by byla pusa zač, kdyby v ní nebyly zuby?
Jen další dokonalý otvor.
Jen prostornější verze otvorů, který už máme.
Jen další řiť, další vagína, další namazaný meziprsí.
Další způsob, jak hladce sevřít péro,
aby mohlo znova cítit čistou, nekomplikovanou rozkoš.
Ne, to není smysluplný ani sexy, jak může být orál.
Orál je o něčem víc, a to jsou zuby.
Díky zubům tomu tak je.
Zuby v orálu jsou semínka v melounu.
Zabraňují tomu, aby bylo potěšení příliš úplný.
Zuby v orálu jsou písek, který dráždí ústřici,
jež vytváří perlu.
Jsou mořská sůl v karamelu.
Pamatujete, jak v roce 2012 měli pocit, že to musí být všude?
Lidi od karamelu měli pocit,
že jsme si na tu chuť zvykli.
„Musíme jim to v každým soustu připomenout.
Něco, co říká: „Ne, sladkost v tomhle životě není zaručena.“
Ne, orál je ve svý podstatě nedokonalý prospekt.
Je to člověk, co kolem sebe máchá rukama.
Je to skoro špatný nápad.
Skoro to nefunguje, a to, jak to dokážete, je to, proč to funguje.
To je na tom dojemný.
Jako ta gumová postavička v cereáliích,
ten chlapík, kterýho hodíte na zeď
a on se drží, ale pak selže, a drží a selže,
a díky snažení se a neúspěchům se zdá, že leze.
Proto ho milujeme. Proto je výhrou.
Proto ho lovíme v cereáliích,
než si ho vysloužíme stálým, každodenním jedením.
Přesně tak mě orál dojímá.
Ale minimálně, naprosto minimálně jsou zuby v orálu detaily,
který přinášejí strukturu do tohoto života.
Takovou, jaká nám dle učitelky angličtiny osvětlí všeobecné skrze konkrétní.
Jsou to švestky v chladničce, zvuk mého „P“ v mikrofonu.
Odměřování života kávovými lžičkami,
mlha vinoucí se po okenní tabuli.
Celer od Garbo, celofán.
Okvětní lístky od Zuzu.
Zuby při orálu jsou okvětní lístky Zuzu.
Znamenají, že jste naživu a jste ve svém životě.
A tentokrát to chápete. Je to úžasný život.
Tentokrát vidíte, že jste nejbohatší muž ve městě.
Zuby při orálu zvyšují sázku.
Pošlou Susan na potenciální smrt,
nebýt víry a chtíče.
A zuby přináší kost do arény bez kostí,
tvrďákovi jako kámen.
Jazyk bude hnít.
Penis bude hnít. Ale zuby…
ty zůstanou.
Zuby do toho vnáší staletí.
Hladký orál bez zubů, to je šotek malomyslných.
Ne, zuby zajistí, že váš orál trpí.
Žádná pošetilá důslednost.
Ne, hladký orál bez zubů,
to by bylo příliš čisté zapadnutí.
Byl by to kulatý čep v kulatý díře,
takže byste s druhou osobou cítili, že splýváte. Ne.
Co je zábavnýho na splynutí?
Ne, buďme dva. Uvědomujme si ty drsný hranice mezi námi,
ať se máme proti čemu protlačit.
Vy to nevidíte?
Řady našich zubů, to jsou Romeovy kamenné hradby.
Ty dávají lásce lehká křídla, něco, co můžou mít a vůbec přeletět.
A proto musíme ten balzám ze rtů setřít.
A stáhnout ty rty ze zubů
a nechat zuby škrábat.
Necháme je škrábat.
A když neškrábou přirozeně, děláme to z principu.
Vzpomeňte si na ducha nebo orb.
Kdyby na pár minut znovu dostal pusu,
nezbrousil by si rychle zuby, aby s tvým pérem vytvořil perfektní spoj.
Ne.
Žádná bohyně by na sebe nevzala lidskou podobu,
pokud by v omezení samotné formy nebyla podivná krása.
Takže ne, nevykouřila jsem tě zničehonic.
Ne, to bylo zjevení. Třes se hrůzou, ty mrcho.
A samozřejmě…
Samozřejmě mě neponižuje si kleknout.
Ne, ne pod tebou, ale skrze tebe a kolem tebe a před našimi životy
v pokorném úžasu před touto podivnou lidskou tragédií.
Skrz tvůj přívěsek, tvůj malý kohoutek,
piju vesmír.
Tvé tělo, pár neohrabaných frází,
do kterých se nádhera duše špatně přenáší,
a přesto se toho překladu chopím, protože když rozumím plně a přímo,
okamžitě se rozpouštím a asi chci strávit čas v těle stejně tak,
jako chci strávit čas jako duch.
A poučení není…
Tedy… Vlastně žádný poučení není.
Chci jen bavit a těšit. Koneckonců jsem číslo v nočním klubu.
Ponaučení není, pokud by tu mělo být, pak rozhodně ne šetřit si orál pro ty,
co jsou schopni ocenit jeho duchovní slávu.
Ne, pak by můj příběh byl odstrašující
a o to nemám zájem, ne, díky.
Ne, berte ohled na mou důstojnost. Ne.
Kéž můžeme kouřit svobodně.
Kéž nelitujeme ani jednoho orálu.
Kéž můžeme být ostudou bohatství.
Kéž si naše nepochopené orály zachovají důstojnost původního záměru.
Kéž můžeme být ostudou bohatství jako oceán.
Dovolte mi poslední metaforu.
Kéž můžeme být jako oceán.
Šplouchá oceán jen u nohou literátů,
o kterých ví, že jsou schopni ocenit…
To jsem já.
…a vyjádřit jeho krásu?
Ne, oceán velkoryse spěchá k nohám bláznů, tupců, zbabělců i kreténů.
A nenechá se ponížit. Zůstává oceánem.
Omlouvám se. Přeháním to?
Vskutku, ano,
proč se jinak vůbec snažit, víte?
Jenže on nevěděl.
Myslel, že mám v argumentaci mezery.
Vy si to možná myslíte taky.
Doufám, že ano, protože já vím, že tam jsou.
Dala jsem je tam naschvál,
protože mezery v mojí argumentaci jsou zuby v orálu mojí argumentace.
Věřili byste tomu?
Nějak jsem zase vyhrála.
A takto jmenuju sama sebe,
vytvořím pravidla, uzmu si trůn,
ale extáze mé vlády bude ve své křehkosti…
Seru na to.
Jsem královna orálů.
Překlad titulků: Zuzana Stifterová
JACQUELINE NOVAK: NA KOLENA!