VELKOMMEN TIL DETROIT
Detroit, stor applaus...
...for Trevor Noah!
Hva skjer, Detroit?
Hvordan går det, folkens?
Velkommen til forestillingen.
Tusen takk for at dere kom.
Se på dette. For en kveld. For en følelse.
Her er vi. I Detroit i Michigan.
Vi klarte det.
Jeg har virkelig likt meg. Jeg liker meg faktisk overalt.
Jeg tror jeg har mer moro i livet nå enn noensinne.
Jeg nyter USA mer enn jeg noen gang har gjort.
Hver dag.
Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg tror det...
Du nyter et sted mer når du vet det kan ende.
Det har bare en...
Det har en annen følelse. Du tenker:
"Hva smaker det? Siste sesong?"
For du vet aldri med USA.
Hver dag er den beste,
og muligens den siste.
Jeg har det fantastisk. Jeg mener det.
Dette året var en velsignelse, for
jeg fikk reise rundt i verden
og opptre der jeg aldri har vært.
Steder jeg alltid har ønsket å prøve ut å være komiker på.
Jeg opptrådte i Berlin i Tyskland for første gang.
Det var helt utrolig.
Men folk skremte meg litt før jeg dro.
I likhet med Detroit, der folk sier: "Pass opp, Detroit."
Folk sa det om Tyskland også.
Da jeg skulle til Berlin, sa folk: "Seriøst? Tyskland?
Ler de egentlig?"
Jeg sa: "Hva mener du? De er mennesker."
"Jeg vet ikke helt. Ler de?"
Jeg ble påvirket.
På et tidspunkt på vei til Tyskland
tenkte jeg at tyskere kanskje bare sitter i publikum:
"Ja, ja.
Det var en komedieforestilling."
Men de gjør ikke det. De ler.
De er faktisk kjempebra publikum.
Jeg hadde det fantastisk i Berlin.
Det er en by som påvirker deg, for...
Den er så kulturelt mangfoldig.
Den har et blomstrende kunstmiljø.
Fantastisk musikk.
Historien...
Berlins historie er dyp og innholdsrik.
Jeg elsker å reise og se steder når jeg er i visse byer,
og i Berlin dro jeg ut med en guidet gruppe
og storkoste meg.
Men jeg skulle ønske noen hadde advart meg om hvor vond Berlins historie er.
For det var hovedkvarteret til nazistpartiet.
Så alt er knyttet til Hitler. Det visste jeg ikke.
Jeg trodde vi skulle på en søt omvisning.
Jeg stiller mange spørsmål. Jeg er nysgjerrig.
Det ødela stemningen litt.
Vi var ute på tur.
Guiden gjorde sine ting.
Han var fornøyd også. Han sa: "Bak meg ser dere
en av de største flyplassene som ble bygget i verden.
Ja, den er verdensberømt,
og så stor at de kunne filme
Hollywood-filmen Dødslekene inne på flyplassen.
Noen spørsmål?"
Og jeg sa: "Jøss. Hvor gammel er den?"
Han sa: "Den er nesten 100 år gammel."
Jeg sa: "Jøss! Hvem bygde den?"
"Ja, det er den uheldige delen
av historien.
Flyplassen ble bygget av Hitler."
Jeg så at jeg hadde rotet det til.
Prøvde å bedre stemningen
og sa: "Hvilken Hitler?"
Han sa: "Hvilken Hitler?
Hvilke andre er det?"
Jeg sa: "Kan være Henry Hitler." "Henry Hitler?
Hvem i svarte er det?"
Jeg sa: "Kjenner du ikke Henry Hitler?"
Det funket ikke.
Liksom: "Du, da."
Det var anspent, men bra.
Og med bra mener jeg...
Det var fint å være på et sted
hvor folk ikke begraver historien sin.
Det jeg mener med det...
Det jeg mener med det, er at når du reiser gjennom Tyskland,
selv om du ikke går på museum, kan du ikke flykte fra fortiden,
verken fra det Berlin eller Tyskland gjorde.
Det er statuer overalt i byen.
Prominente statuer.
De minnes det Tyskland gjorde mot millioner av jøder
og andre rundt om i verden.
Du ser det, du forstår det og de snakker om det.
De lærer barna om det på skolen.
Se sier: "Dette gjorde Tyskland."
Sørger for at de vet.
Men de får dem ikke til å føle skyld,
og det er en flott balanse.
De sier til barna: "Håper dere forstår
at Tyskland gjorde dette.
Dere er ikke ansvarlige, for dere var ikke der.
Men siden dere er Tysklands fremtid,
er det deres ansvar at det ikke skjer igjen."
Det jeg elsket med å være i Tyskland,
var at de snakket så direkte om historien sin.
De vet den er vond.
De vet det er en skamplett
på dem de er, men gjemmer seg ikke fra det.
Da jeg så dette, tenkte jeg:
"Skulle ønske USA gjorde dette med sin historie."
For dere...
Dere ser hvor kleint det er
å snakke om historie i USA?
Det blir anspent.
Uansett hvilken historie, blir det anspent.
Columbusdagen er en slik dag.
Hvert år blir det krangling i New York. Her i Detroit ble det krangel.
Det var en statue av Christofer Columbus i 110 år.
På et tidspunkt sa halve Detroit: "Den må bort."
Den andre halvdelen sa: "Behold den." Stor krangel.
I New York er det det samme hvert år. Columbusdagen, urfolksdagen.
Jeg så et intervju en gang.
Det skulle ikke være morsomt, men var det.
Reporteren spurte en fyr:
"Hva skal du gjøre på urfolksdagen?"
Han sa: "La meg si deg noe. Det er Columbusdagen.
Jeg er drittlei av folk som endrer navnet.
Vi er stolte av den dagen.
Det er Christofer Columbus. Columbusdagen. Det endrer seg ikke.
Hva hadde du tenkt om noen
tok noe som har vært der lenge
og kalte det noe annet?
Hva ville du følt?"
Og jeg sa: "Men, du,
er ikke det kjernen i Columbusdagen?"
Jeg er ærlig talt ingen stor fan av urfolksdagen.
Jeg synes tittelen er feig.
Den er ikke spesifikk nok. Den er lat.
"Urfolksdagen". Hvilke urfolk? Hvor? Hvordan?
Gi meg noe.
Vet dere hva jeg likte med Columbusdagen?
Den var spesifikk.
Ja. Det var en spesifikk, inspirerende historie
om en mann ved navn Christofer Columbus
som trodde mot alle odds
at han kunne seile feil vei rundt jorda
og komme til India fra den andre siden.
Ingen trodde på ham.
Nei.
Han sa: "Jeg klarer dette." De sa: "Du klarer det ikke, Chris."
Han sa: "Jo da." De sa: "Nei"!
Så han fikk tak i penger, kjempet i årevis og fikk omsider skipene.
Og seilte feil vei rundt verden
og klarte det ikke.
Ikke bare landet han ikke på andre siden av India,
men endte opp på et sted kalt Karibia.
Han sa: "Dette er India."
Folk sa:
"Jeg vet ikke om du har spist noen av urtene våre,
men dette er absolutt ikke India."
Han sa: "Dette er India, og dere er indere."
De sa: "Broder, vi er ikke indere."
Han sa: "Jeg kjenner indere når jeg ikke ser dem.
Dere er indere, bare på den andre siden.
Så dere er vestindiere."
Og holdt fast på det.
Christofer Columbus holdt fast på det hele livet.
Andre oppdagere kom til ham og sa: "Du, Chris.
Jeg tror ikke du kom til India."
Han sa "Det er India."
De sa: "Tror ikke det er India." Han sa: "Det er India."
Han døde uten å erkjenne muligheten for
at han aldri kom til India.
Ikke bare det, mine venner, han satte ikke fot i Amerika
noensinne.
Aldri.
Likevel
hadde han en offentlig fridag
oppkalt etter seg
i USA.
Det, mine venner, er en inspirerende historie
om hvordan hvite menn mislykkes.
Vet dere hvor mye selvtillit som trengs til det?
Ingen andre. En hvit manns selvtillit.
Ingen andre har slik selvtillit.
Dra feil vei. Ende opp på feil sted.
Kalle folk feil navn og si: "Jeg har rett.
Gi meg en offentlig fridag."
Ingen andre kan gjøre det.
Det er den slags selvtillit vi alle burde ha som mål.
Hvite menns selvtillit.
Umulig for en kvinne.
Om en kvinne sa: "Jeg skal seile feil vei rundt jorda",
ville de sagt: "Brenn henne. Hun er heks."
Tror dere fargede kunne klart det?
Svarte folk? Seriøst?
At svarte skulle seilt feil vei rundt jorda.
Dra dit de ikke skulle vært.
Ville blitt arrestert for overtredelse.
Liksom: "Hva gjør du her?"
"Unnskyld, trodde jeg kom til India.
Beklager så mye.
Jeg vet ikke hva jeg tenkte på.
Vi burde aldri tullet med skipene. Det lønner seg aldri.
Jeg er så lei for det.
Dette skjer ikke igjen."
Hvorfor vil man begrave historien sin?
Det er så mye glede og så mye å lære.
Ikke sant?
Det virker som USA går i den retningen.
De vil ha mindre og mindre av historien sin og mindre innhold.
Se på hva som skjer med skolebøker.
I Florida vil de forby skolebøker
eller ta vekk deler som omhandler slaveri.
Og nå krangler foreldrene. De sier:
"Nei, ta vekk slaveriet. Ungene blir lei seg."
Andre foreldre sier: "Behold slaveriet.
Ungene må lære om det."
De krangler fram og tilbake, og jeg tenker: "Hvorfor?"
Dere trenger ikke krangle om...
Ingen burde krangle om dette.
Unger leser ikke skolebøker.
De ser på TikTok.
Vil du kommunisere med dem, vær der.
Det var slaveri
Skip kom
Ja...
Jeg tror ærlig talt ikke skolebøker er et ekte problem.
Det virker som en av de fabrikkert sakene
som ofte skjer i USA, som hisser folk opp
og får dem til
å krangle om noe som egentlig aldri var et problem.
Jeg sier dette fordi jeg virkelig tror det.
I USA har politikere gjort en god jobb
med å lure amerikanere til å krangle om ting
som egentlig aldri var problemer,
slik at du ikke legger merke til de egentlige problemene.
Ikke sant?
Hvis du krangler om hva som står i en skolebok,
tenker du ikke over at inflasjonen er ukontrollert.
Du tenker ikke over husleieprisene.
Folk har ikke råd til å bo.
Lønn har aldri holdt tritt med inflasjon.
Konserner stjeler milliarder av dollar
fra sine ansatte uten at det får følger.
Du legger ikke merke til noe av det.
Du legger merke til det som er fengende og lett å følge med på.
Det holder deg gående.
Kan transpersoner bruke offentlige toalett?
Det er fabrikkert.
Hvem hadde dette problemet?
Hvem hadde egentlig problemet?
Vet dere hva de gjorde? Noen politikere tenkte:
"Her er en liten historie som påvirker noen få.
Jeg gjør det til et nasjonalt problem,
så begynner alle å krangle." Men hvem hadde problemet?
Hvem har vært på et toalett
hvor det plutselig ble kjekling og noen spurte:
"Unnskyld, er dette kjønnet du ble født med?
Stemmer det med skiltet på døra?
Stemmer kjønnsorganene dine med dette?
Kan jeg få se?"
Hvem har sett det?
Ingen.
Men de får oss til å krangle om det fordi det er fengende.
"Hvem kan bruke hvilke toalett."
Hvem bryr seg?
Noen sier: "Transpersoner bryr seg.
De vil vite om de kan gå på et."
Bruk det toalettet du vil. Hvem skal hindre deg?
Seriøst, det er et offentlig toalett.
Hvem skal hindre deg?
Hvem håndhever den loven?
Vi kan ikke engang håndheve
at folk bør drite i do.
Men du tror de på magisk vis finner ut om du ble født slik.
Bruk det du vil. Hvorfor kaster vi bort tiden vår?
Andre sier:
"Vi kjemper fordi vi må vite hvem..."
La meg si deg noe. Hvis du bruker nok tid
på å sjekke andres kjønnsorganer på et offentlig toalett,
er du pervoen.
Du bekymrer meg.
Det er en enkel regel for alle verdens offentlig toaletter:
Du går inn, ser ikke på noen andre,
holder pusten og går ut.
Slutt å stå og glo på andre.
Alle menn i dette rommet vet at på toalettet,
går du inn, stirrer rett foran deg, tisser
og gjør det du må. Du ser deg ikke rundt.
Hvis du er rastløs, se opp eller ned.
Du ser ikke på andre.
Han ved siden av deg kan kveles. Du snur deg ikke.
Du verken rister eller rører deg.
Du hører ham...
Du sier: "Du.
Er alt i orden?
Går det bra?
Skal jeg ringe... Alt i orden?
Vil du ringe..." "Ikke se på meg!"
Hva er det vi gjør?
Hva krangler vi om?
Offentlige toaletter.
Om du kjenner din historie, vet du at dette skjer hele tiden i USA.
Om og om igjen.
En gang måtte kvinner kjempe for å bruke offentlige toaletter i USA.
Tenk på det.
En gang hadde ikke kvinner lov til å bruke offentlige toaletter
i USA, og måtte kjempe for det.
Menn var sinte: "Dette er sprøtt.
Kvinner på offentlige toaletter? Det er galskap!
Hvordan fungerer det?
Skal de komme inn dit mens vi tisser?
Og hva så? Ser de på tissefantene våre?
Og ler?"
Tenk over dette, damer.
En gang i tiden, da kvinner fikk lov til å komme på arbeidsplasser første gang,
var det ingen offentlige toaletter til dem.
Så damer, hvis du måtte tisse
eller bæsje, måtte du gå hjem.
Ja. Og jeg sier bæsje teoretisk sett.
Jeg vet ikke om dere gjør det.
Jeg tror ingen menn vet det, la oss være ærlige.
Vi antar dette på et biologisk nivå, men vet ikke sikkert
om noen kvinner faktisk...
Menn i publikum, tenk på en kvinne i deres liv.
Vet dere når hun bæsjet sist? Det tror jeg ikke.
Jeg tror ikke dere vet det.
Det er ingen krimtekniske bevis på det.
Ingen lukt.
Ingen flekker. Ingenting.
Damer, de som gjør deres toalett-PR,
gjør en kjempejobb.
Kjempejobb.
Damer går på badet og lukter bedre når de kommer ut.
Hvordan?
Du vet aldri når en dame bæsjer.
For de bruker også samme tid.
Det er det mest imponerende. Dere røper ingenting.
Når en kvinne skal tisse, tar det ti minutter.
Hun går på toalettet.
Går inn, tisser, kommer ut, vasker hendene,
pudrer ansiktet, sender SMS-er og kommer tilbake.
Du aner ikke.
Skal hun bæsje, også ti minutter.
Går på toalettet, gjør sitt,
lort, lort, lort, kommer ut igjen.
Vasker hendene, pudrer nesen, sender SMS-er. Kommer tilbake.
Du aner ikke.
Dere vet nøyaktig hva vi menn gjør.
Diskresjon er ikke vår styrke.
Du vet når en mann tisser. Hvordan?
To minutter.
Av gårde til toalettet, er der. Ferdig.
Som et NASCAR-stopp.
Vi går inn, tisser, kommer ut,
later som vi vasker hendene og er tilbake.
Hvordan vet dere at vi bæsjer?
Det er åpenbart. Vi kommer aldri tilbake.
Der er siste gang dere ser oss.
Familien setter opp etterlysninger på restauranten.
"Har noen sett denne mannen?"
Tenk dere at folk alltid har kranglet om toaletter i USA.
Alltid. En gang måtte svarte kjempe
for å få bruke dem.
Det samme. Svarte sa: "Hvorfor får vi ikke bruke offentlige toaletter?"
Og igjen var folk sinte.
"Dette er galskap.
Skal vi ha svarte på offentlige toaletter?
Hvordan fungerer det?
Skal de stå der mens jeg tisser?
Skal de se på tissefanten min?
Og le?"
Ja, jeg er gammel nok til å huske
diskusjonen i USA
om homofile skulle få bruke offentlige toaletter.
Dette var faktisk et diskusjonsemne.
Jeg husker folk ble intervjuet på nyhetene:
"Skal homofile menn få gå på samme toaletter som streite menn?"
De sa: "Det kan de gjerne,
hvis de holder seg for seg selv.
Men bare svar på dette.
Hvordan fungerer det?
Du er på samme toalett som dem.
Han er homofil og bare står der
mens jeg tisser og ser på tissefanten min?
Og så griper han den.
Og begynner å dra den.
Han runker meg,
jeg blir hard og nyter det?
Og så er det et av mitt livs beste opplevelser?
Så kommer jeg tilbake ukentlig
i håp om å se ham, og gjør det?
Og på et tidspunkt avtaler vi å møtes på en fin liten restaurant
og blir kjent med hverandre?
Og noen få år senere gifter vi oss
og familiene våre forenes og vi lever lykkelige?
Er det det dere vil?"
Jøss.
Offentlige toaletter.
Derfor bør ikke historien begraves.
Hvis du vet hva som skjedde, vet du hva som vil skje.
Du forstår hvorfor det skjedde i utgangspunktet.
Tyskland gjør det på en utrolig måte.
Det blir aldri perfekt.
Men Tyskland er et av de få landene i verden
som aktiv har betalt oppreisning for det de gjorde.
Et av de eneste landene i verden som aktivt har beklaget,
og et av de eneste landene i verden som har gjort endringer i
hvordan de ser seg selv og hvordan verden ser på dem.
Etter 2. verdenskrig endret Tyskland mange lover.
De endret landets ikonografi.
Hva du kunne henge opp og hvor.
De endret nasjonalsangen sin.
Tenk dere det, de endret nasjonalsangen.
De mente det var en nasjonalistisk sang
som nazistene brukte til å inspirere folk.
De endret den. Den het opprinnelig
"Deutschland, Deutschland über alles."
Dere har nok hørt den i gamle filmer.
Den var slik:
Oversatt betyr det:
Tyskland, Tyskland over alt
Over alt i verden
Og de mente det tydeligvis.
De fleste nasjonalsanger er teoretiske,
men tyskerne er presise.
Men etter 2. verdenskrig tenkte de: "Vi kan ikke ha den holdningen."
Så de endret nasjonalsangen.
Ny tekst.
Den nye teksten er:
Som oversatt, betyr:
Enhet og rettigheter og frihet
Til alle som bor i Tyskland
Det er bedårende.
De kunne like gjerne sunget:
Beklager, beklager Vi er så lei oss
Beklager det vi gjorde
Jeg setter pris på det, men jeg ville ikke gått så langt.
Jeg ville ærlig talt ikke gått så langt.
Jeg synes über alles er fælt. Ikke et godt tankesett.
Men nasjonalsangen må ha litt futt.
Jeg har funnet en gyllen middelvei.
Min ville vært:
Tyskland, Tyskland
Et sted blant de fem beste
Ikke bedre enn resten av verden.
For vi er definitivt blant de fem beste Når du tenker over det
USA er nummer én
Så har du Storbritannia Så har du Frankrike og Spania
Og så er vi på femteplass...
Faktisk er ikke Spania bedre enn oss.
Så vi er nummer fire
Nummer fire i...
Men Frankrikes økonomi er ikke så sterk.
Så kanskje vi er nummer tre i verden
Så har vi England over oss... Brexit var en dårlig idé.
Så kanskje vi er nummer to Men USA er nummer...
Valgene deres er ikke stabile, så...
Kanskje vi er über alles i verden!
Det er noe av det største de gjorde, men ingen vet om det.
Jeg snakket med en tysker.
Han var helt forbløffet.
Han sa: "Vi har gjort så mye i Tyskland.
Nasjonalsangen var en stor endring for oss.
Hele verden snakker nok om dette."
Jeg sa: "Niks".
Han sa: "Hva mener du?
Hvem snakker ikke om det?"
Jeg sa: "Ingen. Ingen snakker om det."
"Hvem er ingen?" Jeg svarte: "Ingen.
Ingen utenfor Tyskland vet dette."
"Hvordan er det mulig?" Jeg sa: "Hva mener du?
Den er på tysk. Ingen utenfor Tyskland snakker tysk.
Hvordan skulle noen vite?
Dessuten gjorde dere noe rart.
Dere endret teksten,
men beholdt melodien."
Snålt valg.
Dere sa: "Denne sangen er grusom og vi skal endre den."
"Hva med melodien?"
"Vi beholder den fordi vi har lært rytmen."
Sikkert derfor nesten ingen vet at den er endret.
Dere beholdt melodien. De fleste kan ikke teksten.
Vi kan bare melodien.
Hvem visste Michael Jackson sa: "You're a vegetable?"
Ingen av oss visste det.
Noen av dere tenker: "Når sa han 'vegetable'?"
Har sunget det hele livet:
You're a vegetable
Ingen kan teksten, bare melodien.
Det var det Tyskland gjorde. Rart.
Det er rart å ikke endre musikken, for den har følelser.
Jeg prøvde å forklare ham det, men han forsto det ikke.
Og jeg innså... Dere vet hvordan det er.
Det Tyskland gjorde,
ville vært som i Star Wars.
Tenk på Darth Vader.
Hver gang Darth Vader var i en scene,
om han landet på en planet,
visste man noe kom til å skje,
noe fælt,
for han hadde musikken sin.
Musikken beskrev hva som ville skje.
Skipet landet...
Døren åpnet seg...
Og han sto der.
Men han ville aldri...
Han ville aldri vist seg uten sangen sin.
Aldri. Han ville stått der med DJ-en på siden:
"DJ, spill låta mi."
"Det stemmer."
Og da visste du hva som ville skje.
Kom ned...
"Knel foran meg, jedi."
"Vi kneler aldri foran deg, Darth, vi kjemper."
"Dere kan ikke slå meg."
"Han er så sterk, jeg vet ikke om vi vinner."
"Slå ham, vi skal.
Bruke Kraften, skal vi."
"Dere har slått meg!"
"Vi klarte det, mester Yoda!
Vi slo Darth Vader!"
"Det har vi absolutt."
"Hva gjør vi nå?"
"Frigjøre Imperiet, skal vi.
Reise rundt, gode nyheter vi skal spre."
"Vi gjør det."
"Ja, en ny sang vi skal spille.
Du er fri."
Jeg sier bare at det er rart.
Men fortsatt imponerende.
Det er ingen liten sak å endre nasjonalsangen.
Virkelig.
Endre noe som helst.
Vi hadde denne samtalen.
Og etterpå sa han noe interessant:
"Vi så hvordan Tyskland måtte endre
hvordan det så på seg selv for å endre det vi gjorde.
Derfor endret vi nasjonalsangen."
Jeg sa: "Det er mektig."
Han sa: "Tror du USA noen gang vil endre..."
Jeg svarte: "Ikke fullfør den setningen.
Ikke fullfør setningen engang."
Hvis det er noe jeg har lært,
er det at USA hater endringer.
USA liker ikke endringer.
Endre det Tyskland endret?
Pengene, flagget, nasjonalsangen. Tuller du?
Husker dere da de prøvde å endre 20-dollarseddelen?
Husker dere det?
De ville ha Harriet Tubman på den.
Folk ble så sinte at de utsatte det på ubestemt tid.
Folk var rasende. "Hva er det dere gjør?"
"Vi setter Harriet..." "Hvordan våger dere?
Hvordan våger dere å ta en amerikansk president av seddelen?
Hvordan våger dere...
Hvem er på seddelen?
Hvordan våger dere å ta Andrew Jackson av 20-dollarseddelen?"
"De setter bare Harriet Tubman på forsiden
og Andrew Jackson på baksiden."
"Setter dere en amerikansk president på baksiden?
Det er respektløst!"
Egentlig ikke.
Hvis dere kan litt historie, vet dere
at Andrew Jackson gjerne ville vært bak en svart kvinne,
så jeg vet ikke hva dere maser om.
Jeg mener alle vinner.
Men folk var rasende.
Og å foreslå å endre flagget?
Og nasjonalsangen?
Jeg har lært to ting av å bo i USA:
Du respekterer flagget,
og du respekterer nasjonalsangen.
Jeg vet ikke hva det betyr.
Men jeg følger reglene.
Selv om det er forvirrende.
Du møter dem som sier: "Respekter flagget", og det skjønner jeg.
Men så ser jeg de samme folkene på 4. juli
med flagg som undertøy.
Teller det?
Du så opp og tenkte:
"Det flagget, disse ballene."
Jeg ville aldri foreslå å endre noe.
Nasjonalsangen? Aldri?
Selv om den kunne trengt litt endring.
Den er veldig voldelig.
Og USA sliter med vold.
Kanskje en mykere...
Den er voldelig.
Eneste nasjonalsang jeg har hørt
der bomber går av.
Ja, det er bomber og raketter
i nasjonalsangen deres.
Som en Michael Bay-film i en sang.
Alt eksploderer i sakte kino.
Det er nesten som om dere truer andre land også.
"Ja, bomber eksploderte og raketter gikk av.
Prøv oss."
Den er ærlig talt som en gangster-rapp.
Seriøst.
Den er som en gangster-rapp.
Den har alle de samme elementene.
Den har volden og truslene.
Vet dere hvor lik den er?
Det er den eneste nasjonalsangen
hvor du kan sette ordet "kjerring"
på slutten av hver linje
og sangen fortsatt gir mening.
Ga bevis i natten
Om at flagget fortsatt var der
Kjerring
Jeg elsker den amerikanske nasjonalsangen.
Den er spennende, og jeg kan alle ordene. Selv om jeg ikke prøvde.
Det er en sang du hører så ofte at du kan den.
Nesten som
Nationwide is on your side
Samme...
Det samme. Vil ikke vite det. Trenger ikke vite det.
Skulle ønske jeg kunne tømme hodet, men den er der.
Den amerikanske nasjonalsangen er slik, for du hører den så ofte i USA.
Dette er det eneste landet jeg har bodd i
hvor nasjonalsangen avspilles
selv om ingen andre land er til stede.
Basketkamper, fotballkamper,
ølpong-kamper: nasjonalsangen.
Og jeg vet det er normalt hvis du har bodd i USA hele ditt liv.
"Finnes en annen måte, Trevor?"
Jeg skal fortelle det...
Jeg skal fortelle det som en som kommer fra resten av verden,
at det ikke er vanlig.
De fleste steder i verden
spiller man nasjonalsangen én gang i året på nasjonaldagen,
eller når du konkurrerer mot et annet land.
Da spiller du den.
For det andre landet er der,
og du må bevise for ditt land
at du er lojal. Derfor synges sangen.
For land er veldig usikre.
Du må berolige dem.
Hele tiden.
De burde gå i terapi,
takle tilknytningsproblemene, men gjør det ikke.
Du skjønner hvor usikre land er
når du forlater landet ditt.
Har du dratt og kommet hjem?
Spørsmålene du får.
Så usikker, så sjalu:
"Hvor har du vært?
I hvilke land?
Har du et nytt land nå?
Er det det du gjør?
La meg se hvem som stemplet passet ditt."
Du tenker: "Pokker, land, gi meg litt privatliv."
Derfor synger man bare nasjonalsangen
når et annet land deltar.
Eneste gang.
Det skal berolige landet ditt.
Greit?
Vet dere hva nasjonalsanger er?
De er det geopolitiske motstykket
til det kvinner gjør
med oss menn.
Damer, dere vet det trikset dere har for mannen i deres liv?
Når egoet hans er knust
og dere må prøve å lege det.
Alle kvinner i dette rommet har et triks
som virker på alle menn.
Og akkurat nå tenker mange kvinner: "Hold kjeft, Trevor!
Hold kjeft!"
Det er en vakker, diskré teknikk.
Dere er ute og spiser lunsj eller noe,
og en fyr kommer bort til bordet.
Han et muskuløs, trener, ser veldig bra ut.
Han sier: "Herregud, Michelle?"
"Justin? Å, herregud.
Hvordan går det?"
Og du tenker: "Hvem i svarte er Justin? Hva skjer?"
Han sier: "Dette er sprøtt. To ganger på to uker?"
Og du tenker: "To? Når var første gang?
Hvem er dette?"
"Vet det. Herregud. Hvordan går det?"
"Bra. Vi må ta en prat om college."
"Jeg tenkte på det. Vi var så gale på college.
Husker du den kvelden?"
"Gikk du på college? Hva skjer?"
Hun føler egoet ditt
visne som en rosin i sola.
Og ser ikke på deg.
Gjør ikke mye ut av det.
Hun fortsetter samtalen.
Men legger hånden forsiktig på låret ditt.
Og begynner å stryke det.
Hun fortsetter som om ingenting skjer.
"Ja, det var sprøtt. Jeg var cheerleader.
Det var bare en sånn..."
Og hånden fortsetter.
"Det er greit.
Du er en stor mann.
Sterk mann. Ja da.
Det er ingen andre menn i verden. Bare du. Se på deg. Jøss.
For en stor mann.
Denne fyren? Vet ikke engang hvem han er.
Ja, med musklene sine.
Nei, jeg liker ikke muskler.
Jeg hater muskler. De er ekle.
Se på ham, stram og sterk.
Nei, det er motbydelig.
Magemuskler? Ikke interessert.
Det er derfor jeg liker deg."
Det er det en nasjonalsang er.
Du beroliger landet ditt.
Den amerikanske nasjonalsangen er så interessant.
Alt som representerer USA er med.
USA har verdens morsomste nasjonalsang-regler.
Det eneste landet i verden hvor det er lov å synge den
slik du vil.
Akkurat slik du vil.
Det kan du ikke gjøre andre steder.
Alle andre steder er sangen slik den er skrevet.
Kjedelig, og det er poenget.
Den kan ikke bare endres.
I USA kan du gjøre det du vil.
Jeg la merke til det.
Første gang var på basketkamp.
Det var New York Knicks mot Toronto Raptors.
Og siden Raptors er fra Canada,
måtte de spille to nasjonalsanger før kampen, og det er sjeldent.
Så vi er på stadionet, og stemmer sier:
"Mine damer og herrer,
stå for den kanadiske nasjonalsangen."
Alle reiste seg,
og så spilte de av et opptak.
De brydde seg helt klart ikke.
Det var den kanadiske sangen. Alltid lik.
Å, Canada...
Og noe, noe Bringer oss tilbake til...
Dere kan sangen. Har ikke tid til det. Samme det.
De sang den kanadiske.
De var ferdig.
Stemmen kom tilbake:
"Og nå, mine damer og herrer,
stå for den amerikanske nasjonalsangen."
Det er det beste.
Lysene dimmes.
Noen går midt ut på banen.
Det var så intenst. Helt stille.
Å, si
Kan du
Se
Ved daggryets tidlige lys
Det vi så stolte hyllet...
Hvorfor prøver dere å gjøre nasjonalsangen sexy?
Jeg forstår det aldri.
Hvorfor vil dere gjøre den sexy?
Du er aldri i England og ser noen si: "Remix!"
Gud velsigne dronningen
Jeg velsigner dronningen med sexy sex
La oss velsigne dronningen
Med sexy sex Velsigne dronningen
Å jøsses.
Så Tyskland var gøy.
Så dro vi til Paris i Frankrike for å ha forestillinger
for første gang i mitt liv.
Jeg var veldig spent.
Har alltid ønsket å opptre i Paris.
Visste ikke hvordan det ble. Men hva kan jeg si?
Paris er alt de sier.
Det er lett en av de mest romantiske byene jeg har vært i.
Jeg forelsket meg 1000 ganger.
Jeg var alene. Spilte ingen rolle.
Nei.
Hver kveld var det bare meg og veggedyrene.
Jeg koste meg virkelig i Paris
fordi jeg fikk møte parisere.
Personlig.
Ikke stereotyper du har hørt om.
Nei, ekte franske, og fikk lære om dem av dem.
Og lærte utrolige ting.
For eksempel har de franske et helt annet forhold til jobb
enn oss andre.
Ok?
De driter blankt i den.
Og det var ærlig talt inspirerende.
Ja. Jeg føler at mange av oss
har blitt litt for tilknyttet jobben vår.
Vi identifiserer oss med den.
Når du sier til noen: "Fortell om deg selv."
"Jeg er arkitekt..."
"Fortell om deg selv." "Jeg har en frisørsalong..."
"Fortell om deg selv." "Jeg er lærer."
"Fortell om deg selv",
og folk forteller hva de gjør.
Det blir det folk fokuserer på.
De franske gjør ikke det.
Du møter aldri en fransk person som gjør det.
Du går bort til en og sier: "Unnskyld, hva gjør du?"
"Jeg?
Jeg går turer med vennene mine,
liker å spise god mat og..."
Du sier: "Nei, hva driver du med?"
"Driver med? Pardon.
Driver med?
Jeg puster og...
Jeg drikker vann og...
Og elsker, så klart."
Det er bare en annen levemåte.
Ikke så tilknyttet jobben. Det var vakkert.
Jeg lærte dette, for da jeg fløy til Paris,
ble bagasjen min borte.
Ja.
Landet på flyplassen, og koffertene var borte. Kom ikke.
Jeg oppdaget dette på bagasjebåndet,
noe bedritent flyselskapet gjør mot deg.
De vet at bagasjen din ikke kommer.
Ja, de vet hvor kofferten din er til enhver tid.
Men de sier det ikke.
De lar deg stå der som en idiot
med håp i hjertet.
De kunne kommet til setet ditt før avgang og sagt:
"Den kommer ikke.
Røpevarsel."
Men nei.
De lar deg dra med all gleden som en idiot.
Jeg landet i Paris.
Trodde det var starten på en flott tur.
Jeg trippet av sted med full bagasjeselvtillit:
"Jeg skal få bagasjen min,
dra til Paris og begynne å utforske."
Kom til bagasjebåndet
med full selvtillit:
"Det stemmer. La meg få bagasjen, folkens.
Unnskyld meg.
Gjør plass, takk.
Jeg vil lene meg over båndet
så bagasjen kommer fortere.
Kom igjen, lykkekoffert."
Jeg hadde full bagasjeselvtillit.
Koffertene begynte å komme ut, og jeg sto der og dømte:
"Hvem bruker Samsonite ennå?
Hvor er kofferten min?"
Kofferter gikk rundt og rundt
og så sluttet nye å komme.
Jeg begynte å bli nervøs.
Det var færre og færre.
Og jeg tenkte:
"Den kommer ikke."
Og skjønte
at den ikke kom.
Det var grusomt. Jeg hadde samme følelse
jeg hadde som barn
når mamma glemte meg på skolen.
Nøyaktig samme.
Sto ved bagasjebåndet og følte at jeg var ti igjen:
"Nei, Mr. Wilkerson, bare gå.
Mamma kommer. Bare dra hjem.
Hun kommer. Hun har ikke glemt meg.
Nei, hun...
Hun er antakelig død et sted nå.
Ligger antakelig død i en grøft."
Hun glemte meg.
Hun glemte meg av og til.
Da måtte jeg gå hjem.
Det tok en time.
Når jeg kom hjem,
hadde hun alltid samme reaksjon,
for hun jobbet hjemmefra.
Hun hadde en liten datamaskin hun skrev på,
og jeg kom inn og lukket døren...
Alltid samme reaksjon:
"Å nei, vennen!
Hva er klokka?"
Og jeg ville si: "For sent."
Jeg skal ikke lyve. Jeg hatet å bli glemt på skolen,
men nøt de øyeblikkene.
For det var ikke noe problem. Jeg likte å gå.
Jeg stresset ikke på veien.
Jeg sparket steiner og sang.
Jeg kom hjem og tenkte: "Nei, vent nå litt."
Jeg elsket det, for det var da
jeg kunne være frekk med mamma uten konsekvenser.
Ingen.
For da jeg var barn,
kunne man ikke være frekk mot foreldrene.
Jeg var ikke hvit. Skjønner dere?
Jeg måtte være varsom.
Men jeg elsket at hun tabbet seg ut.
Hun ville si: "Kan du tilgi meg?"
Jeg sa: "Skal tenke på det."
Nå måtte jeg finne noen som kunne hjelpe.
Jeg så meg rundt.
En eldre franskmann sto på siden
med grått hår og røde kinn.
En kort fyr med briller.
Så jeg gikk bort til ham.
Han hadde på seg en rød vest.
På fransk sto det: "Information",
og nedenfor sto det:
"Informasjon".
Jeg sa:
"Bonjour. Hallo. Hei."
Han svarte. "Hallo. Bonjour."
Jeg sa: "Engelsk, fransk?"
"Engelsk, ja, oui."
Jeg spurte: "Kan du hjelpe meg?
Bagasjen min kom ikke.
Jeg vil gjerne vite hva jeg må gjøre."
Han sa: "Der er bagasjen... Den kom ikke..."
Jeg sa: "Ja vel.
Greit.
La oss prøve fransk
og se hva som skjer."
Endelig fant vi ut av det.
Han sendte meg til et spesielt område der man rapporterer.
Det sto en annen franskmann bak disken, mye yngre.
Kanskje opprinnelig fra Algerie eller Marokko.
Veldig fransk. Kul fyr.
Han hjalp noen.
"Greit, tusen takk. Neste."
Jeg gikk bort: "Hei."
Han sa: "Hva skjer, broder?
Står til? Hva gjelder det?"
Jeg sa: "Jeg trenger din hjelp.
Bagasjen min kom ikke. Den er borte."
Han sa: "Å nei. Bagasjen din kom ikke.
Huff da.
Har du lett etter den?"
Jeg sa: "Hva? Det var det første jeg gjorde.
Tror du jeg er her for selskap?
Det er selvsagt..."
Han sa: "Bare sjekker.
Så kofferten er borte? Helt..."
Jeg sa: "Ja".
Han sa: "Det suger. Så leit.
Det er forferdelig.
Ja. Så hva vil du gjøre nå?"
"Hva jeg vil gjøre?"
Jeg sa: "Jeg vil gjerne at du gjør noe.
Kan vi skrive en rapport eller noe?"
"Vil du lage en rapport eller noe?
Slik at du får forsikringsutbetalingen?"
Jeg sa: "Nei, så dere kan finne den og gi meg den."
Han sa: "Ikke tenk på det.
Vi finner den ikke.
Å nei.
Ikke tenk på det.
Det er Paris, vet du.
Når kofferter blir borte, er de borte.
De kommer aldri. Av og til, hvis du er heldig.
Men er den ikke her nå, er den nok borte.
Det er fredag. Noen streiker. Bare...
Du kan gå. Ikke stress."
Ikke stresse?
"Det er bagasjen min.
Alle klærne mine."
Han sa: "Men du er i Paris.
Trenger du klær?
Gå og kjøp deg noen.
Hva feiler det deg? Slapp av."
Han var så selvsikker
at jeg følte at jeg tok feil.
Jeg tvilte på meg selv.
Jeg gikk av sted og tenkte: "Tar jeg feil?
Er jeg for knyttet til bagasjen min?"
Han løy ikke. Paris har et flott utvalg av klær.
Jeg måtte gå og kjøpe klær,
for jeg hadde ingenting.
Og hvis dere drar til Paris, ta med ekstra penger
til å handle klær. Det er utrolig.
Prøv også å pakke
et ekstra par med selvtillit.
Du trenger det når du shopper i Frankrike.
For de er ikke dine venner.
Jeg har aldri vært i et land
hvor du er så på egen hånd når du shopper.
Du går inn i en butikk, og ingen hjelper deg.
Du vet ikke hvem som jobber der eller gjør noe.
Bokstavelig talt Undercover Employee.
Går bare rundt.
På 20 minutter hjalp ingen meg.
Til slutt plukket jeg ut mine egne og hørte en irritert stemme bak meg:
"Kan jeg hjelpe?"
Jeg sa: "Ja, hei. Jeg trenger noen klær.
Bagasjen min ble borte."
Og så, Detroit, ble jeg slaktet
verre enn i hele resten av mitt liv.
Alt jeg valgte,
kom med sviende kritikk.
Jeg sa: "Kan jeg få denne i M?"
Han sa: "M?
Du mener vel L eller XL?
Er denne i M til din kropp?
Det tror jeg ikke."
Jeg sa: "Unnskyld, hva?"
Han sa: "Jeg tror du er L. Jeg henter en.
M er for mye for denne skjorten."
Jeg sa: "Hva"?
Alt sammen.
Det var en jakke jeg ville kjøpe:
"Kan jeg få denne?"
Han sa: "Nei, den passer ikke til hudfargen din.
Du må tenke på hva som passer til fargene
inni stoffet
og også inni ansiktet ditt.
Denne er ikke så god."
Jeg sa: "Jeg har allerede noe lignende."
Han sa: "Og du bruker den?"
"Ikke nå lenger."
"Du kan bruke den om du vil.
C'est tranquille. Bruk den."
"Nei, for nå truet du meg."
Det er bare annerledes.
En venn sa til meg:
"Franske er drittsekker."
Jeg sa: "Jeg tror ikke de er drittsekker,
de er bare veldig ærlige."
Greit?
Det er vanskelig å skille mellom de to.
Én dag snakket jeg med en fransk kvinne,
motet meg opp til å spørre henne:
"Du,
hvorfor er franske
slik?"
Hun sa: "Hva mener du?"
Jeg sa: "I butikkene
virker de veldig onde."
"Nei, de er ikke onde. De er bare seg selv.
Kanskje fordi du er vant til et land der folk
er så redde for å ikke få tips
at de kaster seg over deg.
'Kan jeg hjelpe deg?'
Men i Frankrike sørger vi for at alle får god lønn.
Godt betalt.
Så vi stresser ikke med det.
I USA tenker de: 'Kunden er konge.'
Men du vet hva vi gjør med konger i Frankrike.
Så...
Det er ikke slik her."
Franskmennene gjør det ikke slik.
Dere har vært så gøye i kveld, Detroit.
Takk.
Tusen takk.
Beviste at jeg hadde rett.
Derfor drar man til Detroit.
Jeg mener det. Fantastisk publikum.
Vakkert og mangfoldig.
Byen har vært flott også.
Vi har sett en del ting her og der.
Jeg kranglet med min venn Dave.
Han regisserer spesialprogrammer
og sa til meg en dag:
"Hva gjør du om dagen?"
Jeg sa: "Går ut og spiser og gjør noe."
Han sa: "Hvorfor besøker du ikke alle museene i Detroit?"
Jeg sa: "Kanskje ett."
"Hva mener du med ett?"
Jeg sa: "Ja, ikke alle."
Han sa: "Har du vært her før?
Vet du hvor mange fine museer de har?"
"Ja, men det er fortsatt museer.
Jeg besøker ett, det er alt.
Jeg er ikke så utholdende som deg."
"Hva mener du egentlig?"
"Du er hvit, og liker slike ting."
Jeg spøkte.
Ertet ham bare.
Han ble så raskt fornærmet.
Han sa: "Hva sa du?"
"Fordi du er..."
Han sa: "Hvite elsker ikke museer.
Hva snakker du om?
Museer er ikke engang blant topp fem av det hvite folk elsker."
Han sa det med så stor selvtillit
og overbevisning
at jeg spurte: "Hva er topp fem?
For det er rart om det ikke er blant topp fem."
Har han en liste på veggen
over topp ti?
Det var forbløffende.
Jeg tenkte over det og sa: "Jo,
jeg står ved det jeg sa."
Museer var med.
For det er ikke noe galt med det.
Hvite elsker museer.
Mange liker museer,
men hvite elsker dem.
Elsker museer.
Det finnes ikke et sted på jorda
der hvite har slått seg ned uten å bygge museum.
Spiller ingen rolle. Hvite elsker museer.
Har dere sett hvite på museum?
Der de går rundt og smiler med hendene bak ryggen?
"Jepp, det var oss.
Det var også oss.
Det har vært et godt liv."
Hvite elsker museer.
Jeg ville ikke satt det øverst, men absolutt blant topp fem.
Jeg tenkte over det.
Hvis det var fem ting hvite elsket mest,
ville jeg sagt museer var nummer fem.
Nummer fire sier jeg er svømming.
For hvite elsker å svømme.
Ikke noe galt med det. Har dere sett hvite svømme?
Dere ser praktfulle ut.
Praktfulle.
Når hvite svømmer, gjør dere den greia med håret.
Dere kommer ut av vannet og...
Kastes perfekt bakover som en and.
Jeg kunne elsket svømming.
Hvite elsker svømming.
De elsker det så høyt
at man kan vinne flere medaljer
i svømming i OL
enn i noen annen gren.
Ja, så høyt elsker hvite svømming.
Jeg skjønte det en dag.
Det var en diskusjon om hvem den største olympieren var.
De to finalistene var Michael Phelps
og Usain Bolt.
Og et av argumentene var:
"Michael Phelps er bedre fordi han har flere medaljer."
Jeg sa: "Fordi han jukset.
Han vant dem i svømming."
Michael Phelps er kjempegod.
Jeg sier bare at man ikke kan telle medaljer.
For svømming er den eneste grenen
hvor man vinner medaljer for å gjøre det samme
på en mindre effektiv måte.
Det gir ingen mening.
Tenk over det. 100 meter fristil.
Ferdig. Gullmedalje.
Ja. Og nå dette.
Ny medalje. Ja.
Og dette?
Ny medalje. Men hva med dette?
Ny medalje.
Det er tøys. Samme hva folk sier.
Du kan ikke vinne flere medaljer.
Usain Bolt har ikke den luksusen.
Når Usain Bolt løper, er det 100 meter og ferdig.
"Klar, ferdig..."
Løp.
Komme til mållinjen, vinne gullmedalje.
Det er alt.
Han kan ikke snu seg og si:
"Utrolig løp. Og nå i butterfly-stil."
Det finnes ikke.
Det burde, men gjør det ikke.
Hvite elsker svømming, så de laget den regelen.
Jeg skjønner det.
Av mine topp fem-ting er museer nummer fem
og svømming nummer fire.
Nummer tre er
å bli fortørnet.
Hvite elsket å bli fortørnet.
Dere vet hva jeg snakker om.
Har dere sett en hvit person ha en dårlig dag?
Noe har gått galt,
og de får et fortørnet ansiktsuttrykk...
Hvite elsker å være fortørnet.
Man ser det på butikken hele tiden.
Det er lang kø.
Men bare én kasse er åpen.
Alle venter tålmodig.
Det er alltid en hvit som stikker hodet fram:
"Hvorfor åpner de ikke...
Seriøst?
Hva er det de... Hva..."
Det eneste hvite elsker mer,
er å finne andre å fortørne med.
Har dere sett det?
Når det skjer? Magi.
Absolutt magi.
En hvit fortørner,
får øyekontakt med en annen hvit,
og så fortørner de sammen.
Og smelter fortørnelsene sammen til en superfortørnelse.
Du ser dem se bort: "Ser du dette?"
"Ja".
En av nøklene til fortørnelse.
Du må puste ut. Få alt ut.
Livet er så tøft at luften må ut av kroppen.
Du kan ikke engang puste lenger.
Derav de mange tornadoene i Midtvesten.
Det er fortørnede hvite folk.
Hvite elsker å være fortørnet.
Må være blant topp fem.
Det er listen min. Topp fem av det hvite elsker.
Museer på nummer fem.
Svømming på nummer fire.
Fortørnelse på nummer tre.
Nummer to: å være hvit.
Det er et bra liv. Klandrer dere ikke.
Og så er det nummer én.
Dette er min personlige liste.
Jeg dikterer ikke noe.
Hvis dere ikke er enige, lag deres egen.
Det er personlige preferanse.
Men det er én ting,
og bare én ting
hvite elsker mer enn noe i verden.
"Sweet Caroline."
La meg fortelle dere noe, Detroit.
Ingenting gir mer glede
til en hvit persons sjel
enn lyden av den Neil Diamond-låten.
Uansett hvor.
Jeg har vært på alle kontinenter
i mange land.
Når den låten blir spilt,
lyser hvite folks øyne opp...
...som sovende agenter som blir aktiverte.
Det skjer hver gang.
Hver eneste gang.
Det er ikke musikken, andre låter kan spille.
De er på grilling, baseballkamp
eller et bedriftsarrangement.
Alle andre låter er i bakgrunnen. De bryr seg ikke.
Men når den låten kommer på,
påvirker det selve DNA-et hos hvite.
Jeg vet ikke hva det er.
Men det avbryter alt annet.
Man ser hvite henge sammen.
De sier: "Ja,
forretninger, fusjoner og oppkjøp.
Slike ting.
Vi burde sirkulere.
Vi har det i mente."
Så kommer låten på,
og hver eneste gang...
Du tror ikke det skjer. Det sniker seg på.
Virker alltid som det ikke vil skje.
Men det er alltid det samme:
Jeg ba dere ikke synge med.
Jeg sa ikke: "Alle sammen nå."
Eller: "På tre."
Det var bare hvitheten deres.
Følte dere det?
Det var bare dere. Dere tenkte: "Ja!
Dette er vårt øyeblikk!"
Jeg er hvit, hvit, hvit
Hvit, hvit
Se på dere nå. Dere stråler!
Se på den gleden.
I sted tenkte dere: "Vet ikke helt med ham."
Men nå: "Verdens beste komiker!"
Mist aldri den gleden.
Ingen av dere hvite.
Hold fast ved den. Den er dyrebar.
Det er det mest bedårende i verden.
Ingenting gjør hvite gladere enn den låten.
Den sangen er ren, uavkortet, kaukasisk glede.
Det er det den sangen er.
Hvite kan ikke motstå den.
Ja, glem 23andMe.
Vil du vite hvor mye hvitt du har i deg,
spill den låten.
Jo mer du reagerer, jo hvitere er du.
Der sparte dere penger.
Ingen hvite jeg har sett...
Det er Marco til deres Polo, det er det låten er.
Jeg sier dere
at om det var en stort jordskjelv, Gud forby,
og folk var fanget under restene,
ville jeg funnet alle de hvite.
Jeg ville sagt: "Finn alle de andre.
Jeg ordner dette!"
"Jeg fant en til!
Går det bra?"
Nå tenker noen av dere:
"Trevor, vi liker den sangen, men den er ikke så viktig."
Ikke? Så hvorfor ble dere ikke med på nasjonalsangen?
Detroit, dere var fantastiske.
Tusen takk.
Jeg koste meg sånn med dere alle.
Tusen takk.
God natt.
Hvordan gikk det?
Funker alltid, Neil Diamond.
Kult.
Funker hver gang.
Tusen takk.
Det var fantastisk. Tusen takk.
Tekst: Gry Viola Impelluso