Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
ПОТЯГ У СНАХ
Колись існували ходи до старого світу.
Дивні стежки, приховані доріжки.
Повернувши за ріг, можна було зненацька натрапити
на найбільшу загадку, основу всього сущого.
І хоча старий світ уже пішов у небуття,
схований десь далеко, наче древній сувій,
його відлуння досі можна відчути.
Є!
Його звали Роберт Ґрейнієр.
Він прожив понад 80 років в околицях міста Боннерс-Феррі, штат Айдахо.
За своє життя він подорожував на захід, на десятки кілометрів у бік Тихого океану,
хоч сам океан так і не побачив,
та на схід аж до міста Ліббі, на 65 кілометрів углиб штату Монтана.
ФРАЙ, АЙДАХО
Його відправили самого до містечка Фрай в Айдахо,
коли йому було шість, може, сім років.
Він не знав точно ні року, ні дня свого народження.
Ніхто так і не розповів йому, як він втратив своїх рідних батьків.
Серед його найперших спогадів була масова депортація з міста
понад сотні китайських родин.
Така буденність у жорстокості спантеличила Ґрейнієра.
Піднімися сюди.
Будь ласка, юначе.
Чолов'яга на прізвисько Вухатий Ал підрізав мене ззаду під коліном.
І я точно знаю одне: він мене вбив.
Були й інші спогади, які він гнав геть щоразу, як виринали в пам'яті.
Він кинув школу ще підлітком
і наступні двадцять років провів без суттєвої користі чи мети.
Ніщо не викликало в нього особливого інтересу,
аж поки, власне, він не познайомився з Ґледіс Олдінґ.
Ґледіс завела розмову так, наче жінки робили подібне щодня.
Добридень.
Може, так і було.
Добридень.
Раніше я вас тут не бачила.
Ні, я ніколи...
- Перший раз? - Так, мене привів мій кузен.
Його дружина дуже...
Я Роберт.
А я Ґледіс.
- Приємно познайомитися. - Навзаєм.
Зненацька у нього з'явився небувалий інтерес до церкви.
Не минуло й трьох місяців, як вони стали нерозлучні.
Зараз для мене не існує нічого незбагненного.
Про що думаєш?
Ну...
Думаю, нам треба одружитися.
Що?
Ми вже одружені.
Лишилася тільки церемонія, яка це підтвердить.
У нашій хатинці має бути вікно з виглядом на річку.
Добре.
І заведемо собаку.
Завжди хотіла собі собаку.
Добре.
Відчиняй двері. Давай.
Добре.
- Привіт. Заходь. - Який чудовий у тебе будинок.
Можна зайти?
Тільки поглянь.
- Тут буде ліжко. - Повернуте в цей бік. І...
- Вікно? - Так, тут.
І тут.
Скажи моє ім'я ще раз.
Обожнюю, коли ти його промовляєш.
Як воно звучить.
Роберт.
Зненацька Ґрейнієр побачив у житті сенс.
Наче він щосили веслував проти течії,
аж раптом розвернувся й пішов за нею.
Пара збудувала хатку на 40 сотках землі,
і там, на березі річки Мої,
почалося маленьке спільне життя.
У ті роки робота розлучила Ґрейнієра з домом.
З ним працювали чоловіки, що прибули з країв, про які він і не чув.
Таких як Шанхай і Чаттануга.
Його тішило, що всі вони так легко знайшли спільну мову
і стали тимчасовою сім'єю.
Але настало літо 1917 року.
Він будував міст через Ущелину Робінсона
для Споканської міжнародної залізниці.
Доти він не мав справ із залізничниками
і пошкодував, що зв'язався.
Гаразд, хлопці, він отам.
- Юнак, що працює з тим брусом. - Онде він.
Хапайте його.
Тягніть сюди.
Гей, ходімо.
На міст його.
Що він вам зробив?
Тягніть його на міст.
- Ти. Гей, ти. - Стійте.
Що він вам зробив?
Раз, два...
Тягніть його сюди! Добре.
Нагору його. Тягніть його туди.
Що він такого накоїв?
Гадки не маю.
Що? Гей.
- Господи... - Гей, що він робить?
Ви показали цій старій річковій долині, хто головний.
І допомогли врятувати Споканську залізницю.
Кружний шлях простягається на 18 кілометрів.
А ви відкрили нову частину країни.
Хай не Великі єгипетські піраміди,
але, як на мене, це все одно до біса неймовірне досягнення.
Мине багато років, і за 16 кілометрів вище за течією
збудують міст із бетону й сталі,
а цим перестануть користуватися.
Гаразд,
перевіримо на міцність.
Я за тобою сумувала.
Привіт.
Ґледіс.
- Боже. - Так.
Я тільки вклала її спати.
Вона...
Іди подивись.
Вона так виросла.
Стає схожою на тебе.
Хоч комусь із нас тепер віддає перевагу.
Цього разу без зламаних пальців?
Та наче без.
Не чекала тебе так скоро.
Не міг зупинитися, поки не дійшов сюди.
Глянь.
Ти багато присилав, не чекала стільки.
Під кінець дерева пішли легше.
Влаштуємо святкову вечерю.
Ну, сильно не напружуйся.
Ні, ходімо. Дещо покажу.
Бачив когось зі старої гвардії?
Так. Бачив кількох з Орегону.
Розповідали якісь цікаві історії?
Так. Цікаві, хоч і не факт, що правдиві.
Вона дивиться на свічку. Глянь.
Дивися. Бачиш?
Гарно?
Гей, дитинко.
Так.
Погодувати тебе?
Дай мені курку.
О ні.
- Підемо спати? - Так.
Як тобі?
Доволі дивна колиска.
Це риболовний садок.
«Колиска».
Роберте...
Вона прокинулася?
Плакала?
Не сильно.
Просто була голодна.
Ти завжди знаєш, що значить її плач?
Переважно так, гадаю.
А вона багато розуміє, як думаєш?
Не знаю.
Більше, ніж цуценя?
Ну, цуценя після відлучення від мами спокійно живе саме.
А дитина після відлучення так не може.
Поки дитина не навчиться говорити, собака розуміє більше.
І говорити не кілька слів.
Хоча домашня собака теж розуміє деякі слова.
Принаймні не менше за немовля.
Які слова?
Я просто хочу чути твій голос.
Наприклад, «принеси»
і «до мене».
«Лежати», «сидіти»
і «перевернись».
Собаки знають назви всього, що вміють робити.
Думаєш, вона знає, що я її тато?
Звісно, знає.
У глибині душі вона це відчуває.
Навіть якщо поки що не усвідомлює.
Не хвилюйся.
У тебе буде вдосталь часу побути її татом.
Добре, що ти вдома.
Не хочу, щоб ти зник.
Тримай.
Так.
- Ні. Не їж. - Приємно пахне?
Вибачте. Одну хвилинку.
Може, покласти руку в кишеню?
Як гадаєш?
Здавалося, тільки-но Ґрейнієр звикав до дому,
як уже доводилося їхати, бо починався новий сезон лісозаготівлі.
Його колегами здебільшого були неприкаяні чоловіки,
часто без дому та сім'ї.
Вони постійно міняли робочі місця й кочували за потреби від штату до штату.
Слід в історії вони лишили незначний,
але на Ґрейнієра справили незабутнє враження.
Якось він пропрацював цілих два місяці, не перекинувшись із напарником ні словом.
І я кажу: «Друже, у дупі ти золото не знайдеш».
А ти, чоловіче? Бував колись у Каліфорнії?
Невже ніде на цьому світі тобі не дадуть спокою?
Це були єдині слова, які Ґрейнієр від нього чув.
І він запам'ятав їх назавжди.
Ще був Генк Гілі, який зробив собі дім у стовбурі дерева.
Мене це заспокоює, розумієш? У мене є проблема...
А ще — Апостол Френк,
вальник, який розповідав про Біблію з таким розумінням,
що здавалося, ніби він був учасником тих подій.
Узяти того ж Валаама з Біблії.
Іноді Господь знаходить незбагненні шляхи, щоб передати послання.
То з тобою заговорить віслюк, то ще якийсь невідомо хто.
Якось я був у Небрасці.
Бог звернувся до мене, послав в Омаху.
Але коли я зійшов з потяга, побачив знак «Опеліка».
Кажу: «Опеліка?» Тоді я й збагнув, що моїм очам пороблено.
Слава Богу й алилуя.
Здається, усе.
Загалом уловлюєш, що я кажу?
Бог торкнувся його стегна.
І відтоді Яків довіку ходив кульгавий.
Яків був майстер на всі руки. З усім давав раду сам, без чужої допомоги.
Але не це, врешті-решт...
Хто це?
Перепрошую, панове. Вибачте, що турбую.
Серед вас є такий собі Сем Лавінґ із Нью-Мексико?
У південній Аризоні та подекуди в Каліфорнії
також відомий як Сем Лосина.
Я вже давно його шукаю
і маю для нього послання.
От чорт.
Гей! Годі.
Господи.
Якого біса?
Він холоднокровно застрелив мого брата, Мартіна Брауна, у Геллапі, Нью-Мексико.
5 серпня 1993 року.
Убив за колір його шкіри.
Якщо когось із вас зачіпає мій вчинок,
з'ясуймо все, поки я тут.
Не маю бажання все життя остерігатися ножа в спину.
Що ж, дуже добре.
Вибачте, що перервав роботу.
Великі дерева. Не знав, що такі бувають.
Серцем експедиції лісорубів був Арн Піплз,
бурлака не знати звідки,
який був корисним хоч і ситуаційно, проте винятково.
Вам, міннесотцям, краще затулити вуха.
Я ж казав, що не спрацює.
- Не займайте. - Ага. Не будемо.
І косо не зиркайте.
Майже завжди він був найстаршим,
постійно базікав без упину й уникав важкої роботи.
Захочете перепочити — дасте сокиру мені.
Як зачну рубати — друзки до ранку не вляжуться.
Літній вируб — моє все.
Поки не буде 38 °С, мої шестерінки не запрацюють.
Так тримати.
І все це через маленький дощик.
У мої часи ми гарували день і ніч,
а не лише тоді, коли зручно.
Ми решетили тоді стовбури деревними бурами.
Іноді доводилося чекати тиждень, поки сильний вітер їх звалить.
А тоді вони падали всі одразу.
І ті дерева були вдвічі більші за ці.
Працював на горі при Бісбі в Аризоні,
за якихось 17–19 кілометрів від сонця.
Термометр показував 47 градусів.
І кожний градус був завдовжки 30 см.
І це в тіні.
Хоча тіні там і не було.
Він піднімається. Іде.
Якби Бог був сосною
Чи б Його ти зрубав?
Чи вгору б собі по віттю шлях проклав?
Якби річка була зі сліз тих, хто помер...
Годі співати! Я тут спати намагаюся.
- Арне, лягай уже. - Годі співати!
Арне.
Я більше не співатиму.
Ні.
Ти сказав Едрієну, що ці намети — з часів громадянської війни?
Так. Від піхоти Союзу.
А під час Індіанських війн вони дісталися Кавалерії США.
Ці древні одоробла живуть довше за своїх мешканців.
Полотно грубе, але не здивуюся, якщо вони й нас переживуть.
А ти чого не спиш?
Арне, як гадаєш,
учинене нами зло переслідує нас усе життя?
Не знаю.
Я бачив поганців на вершині та добрих людей на колінах.
Якби я тямив, як це працює, спав би зараз поряд із кимось гарнішим.
А що то за пісня, яку ти співав?
У неї немає назви. Просто навіяло.
Можеш іще поспівати?
Ні. Не хочу сердити міннесотців.
Хоча чекай-но. Я...
Ось.
З кожним виходом бригади просувалися все глибше в ліс.
Жага світу до деревини наче не знала меж.
Тому вони працювали від світанку до заходу сонця:
валили ялини, кедри, модрини, псевдотсуги та білі сосни,
у процесі докорінно змінюючи ландшафт усього схилу гори.
І хоча хороший пиляр у 99 випадках зі 100 здатний передбачити, куди впаде дерево,
сотий раз може взяти своє.
Дерево! Агов!
- Допоможіть! - Стережись!
Рятуйте!
- Покличте допомогу! - Допоможіть!
Допоможіть!
Ну все.
Тепер принаймні є якесь свідчення, що вони жили в цьому світі.
Хай йому так.
Хотів би я дати всім вихідний, але компанія не дозволить.
Від того, що в нас трапився поганий день, на війні потреба в деревині не зникне.
Ґрейнієр усе більше боявся, що його переслідує щось жахливе
і він зустріне свою смерть тут,
далеко від місця, де він хотів бути понад усе.
Гей...
Що ти принесла?
Соснову шишку.
Соснову шишку?
У мене є соснова шишка.
Може, підемо вже по курку?
Дивися, онде одна.
Курка.
Сюди, курко.
- Ідуть усередину. - Ідуть усередину.
- Вони заходять! - Курка!
- Курка!
Курка!
Вони спатимуть у твоєму ліжку та їстимуть твою їжу.
Щоразу як бачу її, вона наче інша людина.
Здається, що я все пропускаю.
Я відчуваю те саме.
Усе минає так швидко.
- Хочеш вистрелити? - Ні.
Оленям це буде тільки на руку.
Ґледіс.
Не стріляй.
Не стріляй у мене.
Доведеться, якщо шумітимеш.
Гарний постріл.
А якщо ми поїдемо з тобою?
На лісозаготівлю.
На лісозаготівлю?
І що...
Я буду корисна.
Можу заробляти, перучи одяг.
А їй потрібно не так і багато уваги.
- Я знаю, що ти будеш корисна. - Ти казав, деякі працівники брали дружин.
Ні, не «деякі». Лише один старий.
А молода пара з Каліфорнії?
Дік Клінтон зник через тиждень.
До того ж дітей у них не було.
Це...
Це дуже небезпечно.
Я просто намагаюся знайти вихід.
Я знаю.
Знаю.
Ґрейнієр шукав роботу ближче до дому, брався за будь-які підробітки.
Але війна закінчилася, і знайти хорошу роботу стало важче.
- Вибач за затримку, Роберте. - Та нічого.
Гаразд.
Прошу.
Добре. Виручаєш.
- Дякую. - Тобі дякую.
Раптом що, ти знаєш, де мене шукати.
Для них настали скрутні фінансові часи.
І хоч тоді він цього не знав,
Ґрейнієр завжди згадуватиме цей період як найщасливіший у житті.
Що ти принесла?
Яйця.
Яйця?
Так, і справді схоже на яйце.
Ось.
Ось так.
Стомилася, Кеті? Будемо лягати спати?
Так.
Ти так швидко ростеш.
Скоро вже ти носитимеш мене.
Можливо, є кращий вихід.
Можна перетворити наші 40 соток на ферму.
Я можу вирощувати вдвічі більше, ніж зараз.
Далі, якщо заощадимо грошей і потім збудуємо маленький тартак,
ти зможеш працювати вдома.
Мабуть, я міг би взяти в борг коня чи мула.
Так, у борг.
Хоча з тартаком складніше.
Це буде недешево, але...
Так. Ну, я такого й не казала.
Ні, але це хороша ідея.
- Хороша. - Так.
Давай, Кеті. Скажеш «бувай»?
Кеті, дивися. Готова?
Я піду.
- Добре. - Я тебе кохаю.
Я сумуватиму.
Я теж тебе кохаю. Ну все.
Давай, Кейт. Попрощайся з татусем.
Кейт. Давай.
Кеті, можеш покласти це?
Даруйте. Я шукаю бригадира.
Ідіть прямо.
Дякую.
Зазвичай він заробляв чотири долари на день,
мінус витрати за послуги компанії.
Вони з Ґледіс порахували, що одного довгого виїзду в ліс
вистачить, щоб почати вдома будівництво тартака.
Ви працюватимете далі чи один сезон пропустите?
Я ще не вирішив.
Коли закінчується робота, я чомусь завжди пригнічений.
Усередині щось ніби свербить.
Бо це важка робота, панове, як для тіла, так і для духу.
Ми щойно зрубали дерева, які стояли тут 500 років.
Такий тягар ятрить душу, хто б що не казав.
Завтра в моїй кишені буде 200 доларів.
Тож моя душа спокійна. Абсолютно.
Бо ви, міннесотці, не знаєте історії.
Ці дерева справді такі старі?
Ну, деякі навіть старіші.
Наш світ дуже хитро сплетений.
Ми тягнемо за ниточки, не розуміючи, якими наслідками це обернеться.
Ми наче діти, які висмикують болти з чортового колеса,
а вважаємо себе богами.
Маячня. Я теж був у Вашингтоні.
Пройшли через усю Канаду й назад.
Дерев вистачить, щоб рубати ще 1 000 років.
А як дійдемо до останнього,
перше, яке посадять, уже буде високим.
Як був молодий, я думав так само.
Так само.
Працюватимеш далі, Роберте? Чи збиратимешся додому?
Збиратимусь. Поїду додому.
Скучив за дружиною. І за дочкою.
Як її звати? Твою господиню?
Ґледіс.
Валлійське. Шляхетне ім'я.
Їй пасує. Ти погодився б, якби знав її.
Давні імена мають силу.
Таке ім'я — це благословення.
А в тебе є сім'я?
Моя сім'я
скрізь, де люди всміхаються.
Не бувало місця, де б я не мав сім'ї.
Окрім Канзасу.
Той штат — збіговисько божевільних дикунів.
Добре знову тебе бачити.
Нечасто мої шляхи перетинаються з кимось більш ніж раз.
Тому я вважаю це благословенням.
Тільки роки кудись діваються, Арне.
Ну... Як дізнаєшся куди, дай знати.
Я попросив би кілька назад.
Здавалося, Арн Піплз точно мав щезнути з цього світу в хмарці диму
та з гучним вибухом.
Але він пішов зовсім інакше.
- Покличте когось! - Поможіть!
- Хто там? - Тут поранений!
Гей, Арне!
Арне?
- Гілка прибила. - Арне.
Агов, Арне. Ти мене чуєш?
Я в нормі. Просто...
Допоможіть сісти.
Гаразд. Повільно.
- Принести води? - Я бачив сестру та її чоловіка.
Прямо тут. Не знаєте, куди вони пішли?
Арне...
У наступні дні в нього часто
паморочилося в голові, він став розсіяним і забудькуватим,
а насамкінець забув навіть власне ім'я.
Чуєш це?
Гарно, правда?
Це прекрасно.
Що, Арне?
Усе.
Усе навколо.
Арн Піплз був моїм другом.
Він казав, поки ми не чіпаємо дерево,
воно наш друг.
Але варто встромити в нього лезо, як починається війна,
і дерево стає вбивцею.
Але того дерева він не займав.
То була засохла дровеняка.
Тому я...
Я не розумію, де тут сенс.
Іменем Христа...
- Амінь. - Амінь.
І хоча Ґрейнієр часто бачив смерть, близьких людей він іще не втрачав.
У нього з'явився страх,
що та гілка призначалася йому.
Що по його сліду йде якась кара.
Роберте.
Що це?
Боже мій.
- Дивіться. - Де це?
Ми їдемо туди?
Це зовсім недалеко.
- Ого. - Ого.
Гей.
Що це?
Мері!
Мері, ти бачила Ґледіс?
Ні?
Ґледіс!
Десь за два тижні він обійшов кожне місто в регіоні,
розшукуючи Ґледіс і Кейт.
Чотири п'ятдесят.
Так і не знайшовши,
він повернувся чекати їх на свою землю.
А, чекай.
Це тобі.
Дякую.
Прямо туди.
Вода!
Вода?
Допомагатимеш мамі поливати?
Не думаєш, що це занадто?
Чим вони таке заслужили?
За що?
За що?!
Привіт, Роберте.
Голодний?
Не знав, що тут знайду.
Я не вірив у те, що кажуть про тебе в місті.
- Я за все це відплачу. Обіцяю. - Ніхто не просить.
Що ж, я вдячний тобі, що ти прийшов
навідати мене.
Пройдімося.
Гарне місце для хатинки.
Любиш, коли я тебе кличу?
Роберте.
Вони...
Вони все не повертаються.
Вибач.
Я... Вибач.
Не знаю, що на мене найшло.
Знімай шкіру.
Ґрейнієр поставив на своїй ділянці укриття,
де й прожив усе літо:
ловив американську палію,
полював на зайців і збирав ароматні гриби, які канадці називали «зморшками»
і які рясно росли на випаленій землі.
Хоч нікому й не зізнавався,
він беріг слабку надію на те, що Ґледіс із Кейт усе-таки повернуться.
І він хотів бути готовим їх зустріти.
Гей!
Тікай звідти!
Звідки ви взялися?
Чиї ви?
Агов!
Чому ви не в місті? Ви схожі на міських собак.
Підійди.
Сподіваюся, ви любите рибу.
Гаразд. Заплющ оченята. Готовий?
Усе, ти вільний. Біжи.
Це справді твої цуценята?
Як вас сюди занесло?
Що ти знаєш?
Умієш перевертатися?
А сидіти?
Приносити?
Кеті!
Бачиш, що там?
Що це за порода?
Не знаю.
Схожі на вовків.
Хіба?
Можливо...
Можливо, Руда блукала десь сама
і натрапила на вовка.
Ні, це неможливо.
Чому ні?
Розмножується тільки самець.
Ватажок вовчої зграї.
Тічка починається в самиці лише тоді,
коли її обирає самець.
А якщо
у Рудої була тічка?
Він обирає лише одну.
А якщо вона натрапила на вовчого ватажка
якраз у потрібний момент?
Зрозумів?
Він би не пішов до неї хоча б і заради нового досвіду?
«Заради нового досвіду»?
Так.
Що?
«Нового досвіду».
Ти вмієш вити? Ти теж умієш вити?
Умієш вити?
Малий.
Гей. Чуєш, малий?
Гей.
З допомогою Іґнейшеса Джека він звів чотири стіни хатки
на тому ж місці, де вони стояли раніше.
Руда?
Він не зміг змусити себе відбудувати спальню.
Того року в небі з'явилася велика комета,
яку багато хто називав вісником кінця світу.
Але через два тижні вони зникла з обрію так само тихо, як і з'явилася.
Відбудована хатина була майже копією попередньої.
Але порожнеча в ній іноді здавалася йому нестерпною.
Минули роки, але він відчував, що досі чекає.
Хоча вже й сам не знав чого.
Тягніть дупи до тієї групи білих сосен!
Коли я прокинуся завтра вранці, усі ці дерева
мають лежати біля підніжжя гори!
А потім я вирахую у вас із зарплатні за кожний день по долару.
Ворушіться!
Уперед!
Гей. Обережно, діду. Дай-но мені.
Візьми собі ручну пилку.
Я просто не знаю, що...
Стережіться!
Клич, якщо захочеш водички.
Допомогти?
Можна тут погрітися?
- Біллі? - Так.
Це ти?
Так. Ми знайомі?
Так, кілька років тому працювали разом у Салмо-Прісті.
Я... Я був другом Арна Піплза.
Роберт.
Точно.
Привіт, Роберте.
Радий знову бачити.
Навзаєм.
Повірити не можу, що ти досі працюєш.
Я й зі своїм віком ледве встигаю.
Ну, я лише стежу за допоміжним двигуном: щоб був змазаний і не грівся.
Більше нічого й не можу. Але й те хліб.
Скажи, Біллі, думаєш, зараз тут усе не так, як раніше?
Бо я не збагну, усе змінилося чи завжди так було.
Може, і я колись був грубішим, як ці хлопці.
Просто не пам'ятаю.
Це запитання старе як світ.
Еге ж, друже?
Вічне питання.
Так.
Слухай, а як там Арн?
Як...
Я не бачив його вже, боже,
уже цілий рік, а то й довше.
Так. Ні.
Так. Я теж його не бачив.
Таке життя.
Давай допоможу.
Чекай.
- Сьогодні руки не працюють. - Давай.
Я допоможу.
- Дякую. - Звісно. Без проблем.
І на тому Ґрейнієр завершив свій шлях лісоруба.
Подальші кілька років він чекав, що його осяйне якесь життєве одкровення.
Що це?
Ти так можеш?
Але нічого так і не сталося.
І він почав сумніватися, що станеться.
Гей.
Бур'ян ніхто не виривав?
Нині в місті вистачало роботи всім,
хто був охочий за неї взятися.
Так він розжився парою коней і возом.
Щоправда, за прикрих обставин.
Ейвері?
Хворобу серця Ейвері Пінкгема легко б виявили й вилікували,
якби він народився на покоління пізніше.
Містере Пінкгеме!
Ґрейнієр викупив у Пінкгемів
коней і віз за 300 доларів, домовившись платити частинами.
Відтак узявся працювати перевізником.
Самі поїздки скидалися на своєрідну виставу,
сюжет якої будувався навколо примх і починань його сусідів.
Усім зручно?
Так.
Через роботу він спілкувався з ними тісніше, ніж у всі минулі роки.
Утім, він тільки почувався самотнішим.
Ні?
Обережно з кроликами.
Вони не знають, що ти їх не скривдиш.
Кеті.
Міс...
Міс Томпсон?
Клер. А ви, певно, Роберт.
Так, пані.
Рада знайомству.
Так. Навзаєм.
Дуже приємно. Я шукав вас на залізничній станції.
Я почекала кілька хвилин, а потім вирішила йти пішки.
Мені дуже прикро. Сьогодні вранці ці дівчата довго пручалися.
Ще хочете, щоб я відвіз вас до вашого посту?
- Якщо не важко. - Ні, що ви. Застрибуйте.
Ви ж...
А, добре.
Гаразд.
Гаразд. Їдемо?
Гаразд.
А ви з яких країв?
Де я тільки не була.
Але довго жила в Монтані. У Ноксоні.
Ніколи не був у Монтані.
Прекрасна місцевість. Там варто побувати.
Мені про вас розповідали.
Хто?
Ті, хто вас рекомендував.
І що казали?
Що ви інакший.
Хіба не всі люди різні?
Ні.
Бути інакшим добре.
Принаймні на мій погляд.
Я така рада, що приїхала. Ця долина особлива.
Колись вона вся була під льодовиком. Під тисячею метрів льоду.
Коли він обвалився, затопило весь регіон.
Тоді ці долини й з'явилися.
І всі ті озера теж.
Уявіть, як тут тоді було.
Величезна гора льоду, заввишки в сотні метрів,
раптом ламається, і все затоплює крижаною водою.
Певно, здавалося, наче настав кінець світу.
Звідти й усі ці міфи.
Історії про потоп.
У різних релігіях по всьому світу.
Та сама історія в різній обгортці.
Я не хотіла виявити неповагу, якщо ви у щось вірите.
Я просто...
Ні.
Мене все це дуже захоплює.
Не можу нічого із собою вдіяти. Це ж...
Наш світ дуже древній.
Так.
Певно, для нього вже ніщо не нове.
У Першу світову Клер працювала медсестрою в Європі.
А нині новостворена Служба лісу США найняла її в межах зусиль
із контролю за вирубом лісу та запобігання лісових пожеж.
Дякую.
Була рада познайомитися.
- Дякую, що довезли. - Я теж був дуже радий.
Так. Добре.
- Прошу. - Дякую.
Допомога не треба?
- Ні. - Ні? Добре.
Бережіть себе.
Я тебе налякав?
Боже.
Роберте.
Кеті!
Усе гаразд.
Тільки замотаємо тебе ковдрою...
Мамо...
Міс Томпсон!
Ви там?
Роберт?
Який сюрприз.
Як ся маєте?
Добре.
Так. Сподіваюся, не злякав.
Ні. Нітрохи.
Я саме збиралася йти на денну розвідку,
але почула, як ви гукаєте.
Ясно.
- Так, я... - Ви...
Я просто проходив повз,
та й вирішив глянути, як ви тут.
Вас така висота не лякає?
Ні. Мені тут спокійно.
Я спостерігаю, як збираються хмари, як сутеніє,
і мені за це ще й платять. Це щастя.
Так, розумію.
А як ви сюди влаштувалися?
Якраз коли шукала роботу, побачила оголошення з вакансією.
Прошу, іван-чай.
Дякую.
Довелося отримати рекомендацію від друга сім'ї.
Цитую:
«Клер Томпсон абсолютно позбавлена
лякливості, зазвичай притаманної її статі.
У роботі вона напрочуд дисциплінована
і не боїться нічого, що ходить, повзає чи літає».
Ну як?
Добре. Дякую.
Звідси все здається таким крихітним.
Так.
Хочете подивитися?
Усе так швидко росте.
І не скажеш, що тут пройшла пожежа.
Наче нічого й не було.
Ви від неї постраждали?
Ні.
Не постраждав.
Але
моя дружина й дочка...
Так. Вони не вціліли.
Боже, Роберте.
Так. Знаєте, іноді...
Іноді здається, що розпач з'їсть мене живцем...
а іноді — що це сталося з кимось іншим.
Але мене тут не було.
Не тоді...
Принаймні не тоді, коли мав би бути, гадаю,
і коли був потрібен їм найбільше.
Іноді я їх чую.
Там, у лісі.
Вони просто розмовляють і сміються.
Так.
І я не хочу дивитися в той бік, бо щоразу боюся,
що відлякаю їх.
Тому я просто слухаю...
поки вони десь не зникають...
де б не було те місце.
Я ще нікому цього не розповідав.
Звучить як маячня божевільного?
Ну, я теж втратила свого чоловіка, рік із гаком тому.
Він довго боровся.
А коли це таки сталося, світ немовби провалився у величезну діру.
Запитань було більше, ніж відповідей.
Наче доти люди ніколи не вмирали.
Коли ви переживаєте таке горе, ніщо не можна вважати божевільним.
Ви просто переживаєте щось своє.
У лісі важлива кожна дрібниця.
Усе так переплетено, що не збагнеш, де починається одне й закінчується інше,
якщо придивитися.
Комашки, яких і не видно, відіграють не меншу роль, ніж річка.
І мертве дерево таке ж важливе, як і живе.
Нам є чого повчитися в природи.
А якщо вже нічого віддавати?
Що тоді?
Самітник у лісі потрібен не менше за проповідника в церкві.
Так.
Ось я хто?
Самітник?
Ну, гадаю, у певному сенсі ми обоє.
Чекаємо, щоб дізнатися, чому ми досі тут.
Хоч він і знав, що це неможливо,
думка, що його дочка повернулася, захопила його розум.
Кеті?
Кейт.
Кеті.
Кейт.
Добре.
Гаразд.
Господи.
У тебе нога зламана.
Буде боляче, потерпи трішки.
Зараз.
Кеті.
Ні.
Хочеш набрати водички, люба?
- Так. - Давай.
Піднімай.
Ого.
Що ти зробила?
Навіщо?
Вода!
Бувай.
Кеті?
Кейт!
Повернення Кейт здавалося таким же реальним, як і все навколо,
хоч він і сумнівався, чи справді він її бачив.
Ще багато днів і вечорів він блукав місцевими лісами та полями,
шукаючи хоч якісь її сліди.
І хоч так і не знайшов,
він чекав там до самої смерті,
щоб зустріти її, якщо вона колись повернеться.
Наприкінці життя
Ґрейнієр час від часу катався потягом до Спокана.
Він блукав містом без особливої користі чи мети,
немовби шукаючи щось, що загубив колись давно.
На зв'язку з невагомості, я в нормі. Капсула розвертається.
Краєвид просто неймовірний.
Що він робить?
Прийом, капсула...
Він у космосі.
Під час розвороту ззаду за кілька сотень метрів було видно двигун.
Прийнято...
То це...
Це ми.
Прийнято. Зробити хоча б сім витків.
...верблюд, який плюється золотом.
Золотом!
Перед вами Сунь-Цзи, святий із далекого, далекого сходу.
Святий Сунь-Цзи прочитає ваші сни.
Познайомтеся зі знаменитими сестрами Біттлер
чи ще краще — за десять центрів подивіться на чудовисько.
Ви.
Підійдіть. Так. Відкиньте упередження.
У цьому театрі тишу,
мов ті кажани й комахи, наповнюють таємниці цього світу.
Тут ви знайдете відповіді на всі запитання. Придбайте квиток...
У театрі, куди він пішов із цікавості, виявилося,
що насправді обіцяне чудовисько —
це лише хлопчик у костюмі.
Уперше за майже десять років він побачив у дзеркалі своє обличчя.
І усвідомив, як на ньому позначилися роки.
Йому здавалося, що він тільки-но почав щось розуміти у своєму житті,
як це розуміння вислизнуло крізь пальці.
ВІДКРИТА КАБІНА ПОЛЬОТИ
Усього за чотири долари погляньте на світ так, як бачать його лише птахи.
Гей, краще за щось тримайтеся.
Роберте.
Гарно, правда?
Це прекрасно.
Роберт Ґрейнієр помер уві сні одного дня в листопаді 1968 року
і пішов із життя так само тихо, як і прийшов.
Він ніколи не купував зброї і не говорив по телефону.
Він гадки не мав, ким були його батьки,
і не лишив спадкоємців.
Але того весняного дня,
втративши будь-яке розуміння, де верх, а не низ,
він нарешті відчув себе єдиним зі світом.
ПОТЯГ У СНАХ
Переклад субтитрів: Ілля Скрипка