Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KEVIN HART ȘI CHRIS ROCK AU ÎMPĂRȚIT AFIȘUL UNUI TURNEU ÎN NEW YORK.
DE-A LUNGUL UNEI SĂPTĂMÂNI, AU SCRIS ISTORIE.
E bine.
Nu, nu voiam să…
E în regulă.
Doar că sunt obișnuit să văd în monitoare…
În fine, știți voi.
- Fac chestia asta cu umbra. - E beton.
L-am văzut pe David…
Mă enervează că nu m-am gândit eu.
Omule!
- Mai am vreo doi ași în mânecă. - E absolut genial.
Fur-o, omule! E a ta.
Acum nu mai pot.
Acum s-ar vedea că am furat-o.
E ieftin. Nu costă nimic.
E un furt evident.
- Tu ai camioane întregi. Eu am ăla. - N-ai decât ăsta.
Eu am afurisitul de…
Cheltuiesc atâția bani și era de ajuns un reflector!
M-am păcălit atâta vreme!
Căcat!
ROCK, HART - CASĂ ÎNCHISĂ BUN-VENIT ÎN BROOKLYN!
KEVIN HART ȘI CHRIS ROCK: DOAR CAPETE DE AFIȘ
- Cum a decurs discuția? - Cum a decurs?
- Parcă tu m-ai sunat pe mine? - Da. Eu te-am sunat.
Bineînțeles că am început discuția zicând:
„Ce faci, Chris? Te pregătești să pleci în turneu.”
Fiecare știam că celălalt avea turneu.
Așa e,
iar eu am destulă minte
să verific întotdeauna ce face Kevin, înainte să plec în turneu.
- Să-mi afli programul. - Nu vreau să mă încurce Kevin.
N-ai să vezi așa ceva.
Îi acord atâta respect și întreb.
Jay-Z nu scoate un disc
fără să se consulte întâi cu Drake.
Da, el e mai vechi în branșă, dar…
E realist.
Așa că mă pregăteam de turneu și mă întrebam ce face Kevin.
- Am propus să facem ceva împreună. - Da.
„Ce-ai zice să mergem la New York? Să facem praf New Yorkul.”
ROCK, HART LA GARDEN, CASĂ ÎNCHISĂ
E povestea a două proiecte separate,
care o iau pe căi complet diferite,
dar reușesc să se alinieze
și la final ajung în aceeași intersecție.
15.000 DE LOCURI
19.000 DE LOCURI
19.500 DE LOCURI
20.789 LOCURI
- Asta e clădirea mea preferată. - De acord.
Aici i-am văzut pe Prince, pe Beastie Boys, pe Eddie Murphy.
- L-ai văzut pe Eddie aici? - L-am văzut vreo patru seri la rând.
Din comedie, numele care au urcat pe scena asta
sunt puține și rare.
Și care chiar au umplut Madison Square Garden.
E semnul că ai reușit, te-ai impus.
E mare lucru.
Săptămâna asta de spectacole la New York de care ne pregătim e un eveniment.
Nu-mi amintesc
un spectacol cu alte două vedete de calibrul ăsta.
Nu-i pot compara decât
cu Bruce Springsteen și Paul McCartney împreună pe aceeași scenă.
Vrem să rămânem în cultura noastră. Renunțăm la unele lucruri,
fiindcă avem convingerea că poate fi un singur public.
Când te prinde ideea asta,
devine ciudat, apare un soi de concurență.
„N-am voie să-mi placă sau să aprob”, „Nu ești…”, „Asta e…” E ciudat.
Chris e destul de tăcut.
E prins în gândurile lui și…
Kevin nu e așa.
Salut, frate!
Kevin mi se pare mai cordial, mai nostim,
mai năstrușnic.
Chris e mai tăios, mai acid.
Frate, cum mă-sa plec eu de aici?
Înțelegeți că m-aș putea plimba, fără să se uite nimeni la mine?
Dar, cu o echipă de filmare, cineva o să mă urmărească până acasă
și o să mă omoare.
Înțelegeți ce vreau să spun?
Au stiluri compatibile.
Niciunul n-a încercat să iasă în față.
Toți zic că două vedete nu pot să împartă afișul. Ei pot.
Chris, ce faci?
- C Rock! - Ce faci?
Ce-i asta? Și numele meu?
E aici, omule.
„Rock cel mare, Hart cel mic.”
Ce bine sună!
Am fost la avocata ta, Trina. Și ea a zis să-mi deschizi show-ul.
- Ce? Chiar a zis? - Da, a zis.
Chris, sunt prea mare să deschid un show.
Haide! Nu ești mare deloc.
Poate avea rost acum zece ani.
Acum sunt doi Chris și un Rock mai mari decât tine. Îl ador pe Tony.
- Fir-ar! - Cineva a scris!
Zi glumele astea în deschiderea show-ului meu.
Felicitări!
- Mulțumesc. - E o salată de pepene.
De ce aduci salată de pepene unui negru?
A fost cea mai la îndemână glumă din lume,
dar n-am putut să n-o zic.
E bună.
- Nu puteam. - Gluma cu pepenele trebuia spusă.
Nu puteam să n-o spun.
Cu siguranță, faptul că știm unde suntem,
știm cine suntem
și ce reprezintă pentru noi momentul ăsta…
Când te gândești la Regii comediei, ai în față…
Regii comediei a avut atâta succes
fiindcă, după părerea mea, a schimbat definiția
a ceea ce înseamnă un show de comedie.
Fiecare dintre ei era
în formă maximă.
Când te gândești la Regii comediei, trebuie să vezi cum și de ce s-a făcut.
Au zis: „O să ne suflecăm mânecile. O să arătăm că suntem în stare de asta
și că ne putem armoniza
într-un mod în care nu există concurență.”
Cred că eu și Chris ne-am propus
tot asta, dar în felul nostru.
Cred că eram pe locul doi în topul încasărilor.
Era prima oară când auzeam de Pollstar și era un actor alb.
Money sau cine era?
Da, parcă Eddie Money.
Un alb de care n-am auzit.
Turneul live cu cele mai mari încasări și nu s-a scris nimic despre el.
Exact.
Ne susținea și venea să ne vadă strict comunitatea noastră.
Când te duci la Chicago și umpli de două ori United Center,
iar apoi ești nevoit să te întorci…
- Încă de două ori. - Da.
După câteva săptămâni, la cererea publicului.
„Avem nevoie de asta, veniți repede!”
Colaboram toți între noi.
Dacă o glumă nu se potrivea la mine și o vedeam la tine,
ți-o dădeam ție și invers.
Era un proiect la care lucram împreună și unitatea asta…
Cum e proverbul ăla african?
Singur ajungi repede, împreună ajungi departe.
Am întruchipat principiul ăsta.
Știam că facem ceva sinergetic,
care o să ne facă bine tuturor
și chiar publicului, la scară mai mare.
Simțeam că facem ceva important.
Ce ne motivează pe mine și pe Chris?
De ce fac asta cu Chris?
Fiindcă vrei să te prefaci că nu ești arogant.
Nu mai fi dobitoc!
Vrei să te prefaci că nu ești arogant
și să-ți exprimi aprecierea față de cei mai vechi.
Ideea e să oferim imaginea reală
a unor oameni într-adevăr realizați și care au învins,
învingând împreună.
Acum înțeleg cu adevărat ce a fost Regii comediei.
Am discutat cu Chris mai bine de o oră alaltăseară.
Regii comediei a transformat turneele.
Au făcut din ele un eveniment
și le-au transformat în asemenea spectacol,
încât oamenii au cerut stand-up comedy în săli mari.
Dar Regii comediei a făcut din stand-up un eveniment.
Și asta doar fiindcă au decis s-o facă împreună.
Și ar fi putut să continue, dar orgoliile au stricat tot.
Prietenia lor e reală.
Când Kev începuse să se afirme, era prin preajma fratelui meu.
Și n-a pierdut nicio ocazie să-i ceară părerea.
TONY ROCK, COMIC
De câte ori stătea lângă el, îi punea întrebări.
Ați văzut clipul cu Kobe și Michael pe teren?
Mike se apleacă ținându-și șortul, Kobe îi șoptește ceva.
L-au întrebat ce anume.
A zis: „Îl întrebam cum face așa de rapid aruncarea aia cu întoarcere.”
Mike zice: „Pui piciorul în afara piciorului lui.
Când te rotești, îl blochezi.” Asta era șmecheria.
Kev n-a pierdut nicio ocazie ca să afle detaliile astea.
Nicio ocazie.
Adaugi la asta o etică a muncii extraordinară
și așa ajungi Kobe.
Sunt încântat de săptămâna asta și nu doar datorită arenei.
Eu sunt încântat să petrec timp cu tine. Asta-i tot. De camaraderie.
Faza e că, atunci când faci stand-up,
e o muncă solitară.
Am o mulțime de prieteni.
De exemplu, sunt prieten cu Chili Peppers.
- Sunt patru! Înțelegi? - Da.
Patru care fac un show bun sau un show prost. Împart totul.
Când faci stand-up, chiar dacă ai oameni cu tine,
ai o echipă și tot tacâmul,
ești singur pe scenă.
Și… da, e…
Tu faci seara, bună sau rea.
Pe când acum îmi zic: „O să lucrez cu Kev.”
E prima seară.
Mă pot odihni și nu strică, fiindcă mâine începem la Jones Beach.
Jones Beach, prima zi, Rock și Hart.
Urc pe scenă cu amicul meu.
Salutare!
Înainte să încep,
dați-mi voie să spun un lucru.
Sunt bine.
New Yorkul e un loc care te ridică sau te dărâmă.
E cel mai dificil public al lui. L-a apreciat tare mult la început.
Am început când aveam vreo 18-19 ani.
Aveam niște avantaje.
Sunt din New York, deci nu trebuia să călătoresc
din alt oraș ca să vin la New York.
Înțelegi? Luam un tren din Brooklyn.
Când am început să mă pricep, lucrurile au evoluat foarte rapid.
Chris a fost comparat, cu ani în urmă, cu Eddie Murphy în tinerețe.
Sunt din Roosevelt, Long Island.
Am crescut într-un cartier de culoare.
Și voi ați crescut la fel?
Într-unul majoritar alb?
Fiindcă noi, negrii, am cam cucerit New Yorkul.
Ia gândiți-vă!
Albilor nu li se pare amuzant.
A fost remarcat
la același club de comedie care l-a remarcat și lansat pe Murphy.
Doamnelor și domnilor, urmează un artist tânăr, de 21 de ani.
Este din Bed-Stuy, Brooklyn.
Acest rebel al comediei, dl Chris Rock!
Care-i treaba?
Își găsise o energie comică complet formată.
O avea în el. O avusese dintotdeauna.
Trebuie să găsești în tine omul care ești tu cu adevărat,
care se conectează cu cei care nu te cunosc…
Zilele trecute eram în Africa de Sud.
Sau la Boston, oare?
…și le spune imediat cine ești dintr-o singură glumă.
Oamenii spun: „Îl înțeleg pe tipul ăsta.
Tipul ăsta e amuzant, are propria perspectivă,
propria atitudine, propria abordare.”
Nu le poate găsi nimeni în locul tău.
Ador cum începe Va curge sânge.
Daniel Day-Lewis e în mina aceea
și lovește în piatră.
VA CURGE SÂNGE
Apoi scuipă piatra și o freacă.
„E ceva aici? E aur?”
Eu n-am văzut metaforă vizuală mai bună pentru ce înseamnă meseria de comic.
Unii oameni sunt pur și simplu mai amuzanți decât alții.
Când eram la început,
Roseanne Barr era mai amuzantă.
Sam Kinison era mai amuzant.
Damon Wayans era mai amuzant.
Dennis Miller era categoric,
Jerry Seinfeld era categoric mai amuzant
decât ceilalți comici.
Frate-meu a avut succes la New York neadresându-se exclusiv
unei anume părți a publicului newyorkez.
Nu face umor doar pentru cei de culoare.
Nu face umor nici doar pentru albi. Nu se ducea doar în Upper West Side.
E un comic newyorkez. E relevant pentru toți.
Pentru tata, totul înseamnă bani.
Strici ceva acasă, ai stricat cutare sumă.
Dacă aș strica microfonul, ar zice: „A stricat 50 $. Cincizeci!”
Eu n-aș fi avut succes la publicul alb.
- Nu știam cum. - Așa e, da.
Nu știam cum să-l iau.
Aveam o singură carte și credeam că el e la fel.
Dar nu era. Îi ieșea și așa, și așa, îi ieșeau toate.
Toți spectatorii râdeau la fel de tare.
Cred că o mare greșeală e să dai vina pe public.
Publicul poate fi dominat de o rasă.
Deși publicul e mixt, îți dă impresia de public alb.
Sau, de exemplu, la Comic Strip noaptea târziu, era public latino.
Se numea Spanish Harlem pe atunci. Aveai senzația că-s doar portoricani.
Sunt cel mai bun comic din program.
Fiind negru, pot să spun orice ar zice un comic alb,
plus glume cu negri de care ei nu se pot atinge.
Era flexibil. Putea avea succes oriunde.
Dacă poți înota în apă de 1,5 metri,
poți și în apă de 300 de metri,
fiindcă mecanismul e același.
Prima apariție TV e la Joan Rivers.
Vă rog să-l întâmpinați pe Chris Rock.
THE LATE SHOW CU JOAN RIVERS. FOX, 1987
Nu era orice emisiune, era ultima emisiune a lui Joan Rivers.
Show-ul tocmai fusese anulat.
Soțul ei se împușcase în cap.
Am ieșit pe scenă.
Mi-am zis prima glumă, a doua glumă
și nu mă descurcam bine sau cel puțin așa mi se părea mie.
Așa că am schimbat ordinea
și în loc de a treia glumă, am zis-o pe ultima.
Iar ăla era semnalul pentru formație, așa că m-am trezit că…
A fost o chestie…
Ai venit, ai dat și ți-am zis: „Care-i treaba, ești surd?”
Mulțumesc.
Vino încoace, atunci!
Vino încoace!
Eram un puști ciudat. Aveam părul permanent…
Să zicem așa: aveam pantofii rupți.
Înțelegeți? Eram sărac.
Era cam deprimant de văzut.
Apare la televizor, dar doarme tot alături.
Televiziunea nu e ce credeam.
Ne întrebam unde-i sacul de bani pe care ți-l dau,
unde-s fetele albe, unde e mașina.
Să le vedem! Ce facem aici?
Eram un puști cu mult potențial.
Nu era bătut în cuie că o să ajung cineva.
Da.
Dar Eddie a văzut la mine ceva
ce eu nu știam că am.
- Nici nu eram sigur ce anume era. - Da.
Dar Eddie a văzut asta imediat.
Eddie Murphy mi-a prezis că o să ajung unde sunt
în ziua când l-am cunoscut.
Pe bune!
Și ce s-a întâmplat? Eddie Murphy te-a văzut într-o seară?
Da. M-am dus să-l întâlnesc.
Patronul clubului m-a prezentat și el m-a întrebat când urc pe scenă.
Eu eram un nimeni. Nici nu eram în program atunci.
Am zis că nu urc, dar el a zis: „Bagă-l următorul.”
Frate-meu a rămas, sperând să ia locul cuiva absent.
Nici nu era în program.
Apare Eddie cu gașca, cu mănuși și inele deasupra.
Nu văzusem ceva mai ciudat.
Frate-meu se roagă de patron să-l bage și pe el, ca să-l vadă Eddie.
Am avut material bun, m-am descurcat foarte bine.
Dar îmi tremurau genunchii.
Și îl vede Eddie. Vede un puști negru pe scena pe care începuse și el.
Și îi pune întrebări.
„Ce faci? Cu cine lucrezi? Lucrezi la ceva anume? Ai show-uri?”
Frate-meu zice că nu prea, dar scrie, încearcă.
Eddie zice: „Cred că am un rol pentru tine.”
Pregătea Polițistul din Beverly Hills II.
De fapt, a intrat în casă alergând pe la 2:00 dimineața
și m-a trezit: „Mamă, plec în California.”
Am zis: „Ba nu pleci.”
O ținea întruna că el pleacă.
M-am supărat și i-am zis că nu se poate. Dacă Eddie Murphy ia droguri?
„Nu pleci cu niște necunoscuți, n-ai bani destui” și tot așa.
Și mă agitam.
El strângea haine și fugea să le pună la spălat,
la 3:00 sau 4:00 dimineața.
Asta era duminică sau luni. Luni trebuia să pleci.
Eu am pus piciorul în prag: „Nu pleci.”
M-am îmbrăcat și m-am dus la dentist, gândindu-mă că n-o să plece.
Taică-său s-a trezit, l-a condus, s-a întâlnit cu Eddie,
l-a urcat în avion și l-a trimis la LA.
Primesc 10$ pentru mașini și 20$ pentru limuzine.
Asta ce naiba e?
Camionul meu.
Pentru mine, tu ai fost Eddie.
Prima vedetă adevărată de comedie
cu care am discutat vreodată și care era vedetă
ai fost tu.
- Serios? - Gândește-te! La The Cellar.
Mulțumiri tuturor cunoscuților noștri.
Patrice, Vos, Norton.
Robinson, Burr, Colin Quinn.
E ciudat cât de amuzanți sunt. Toți pe care i-ai pomenit sunt demențiali.
Sunt printre cei mai buni din lume.
Când ai venit tu la The Comedy Cellar,
când s-a întâmplat asta, a fost marea…
Guvernului puțin îi pasă de tine, omule.
Cocaina și iarba sunt ilegale în America
nu fiindcă-ți fac rău.
Cocaina și iarba sunt ilegale în America
fiindcă cea mai bună cocaină și iarbă nu se fac la noi.
A fost mare lucru și, pentru o vreme, am stat în banca mea.
Stăteam în spate,
urmăream discuțiile și ascultam.
Și în cele din urmă m-am putut prezenta.
N-ai fost nașpa, mi-ai vorbit. Keith zicea…
Știi ce-i tare?
Nimeni nu mai are atitudinea pe care o ai tu.
Mă duceam plin de respect la Rodney Dangerfield
sau la alții: „Ce faci?”
Ăștia de acum te iau: „Nu mă știi, frate?”
„Nu-mi știi pagina?”
- „Nu mă știi de pe Instagram?” - „Insta. Nu vezi câți…?”
„Frate!”
„Hai să lucrăm împreună!” Și eu nu știu cine dracu' e.
L-am urmărit.
L-am urmărit ca un șoim.
Am vorbit cu el, i-am pus întrebări.
Chris mi-a răspuns la întrebări.
M-a acceptat ca pe un comic tânăr
și pentru asta o să-i fiu veșnic recunoscător.
Iar când am făcut progrese, mi-a spus.
Cred că e ditamai revelația,
dacă ești comic,
să ai ocazia să vezi o legendă la treabă.
Te uiți și vezi ce anume face din el o legendă.
Stai, eu eram deja celebru, iar tu aveai job de zi?
La City Sports.
- Lucram la City Sports. - Fantastic!
Bigger and Blacker a ieșit pe vremea când vindeam pantofi.
Tu te-ai afirmat în comedie
pe vremea când eu eram foarte tânăr.
Aveam vreo 18-19 ani.
Ideea de a face stand-up mi-au dat-o
cei din jurul meu care mă considerau amuzant.
Am fost șocat să aud asta.
„Ar trebui să faci comedie.”
„Unde?”, am întrebat.
Ei mi-au zis de seri de amatori, de mers în cluburi de comedie după muncă.
Îmi ziceau să mă bag. Mi-au zis că e într-o joi.
Am acceptat. „Dați-mi o săptămână și mă înscriu.”
Fără să am niciun fel de experiență și cunoștință despre stand-up,
îmi era clar că trebuie să fie o înlănțuire de glume.
Trebuie să fie una de deschidere, ceva la mijloc
și apoi cu ce închei?
Știam care e ritmul.
De-a lungul a cinci-șase zile, am scris glumele.
La seara amatorilor, eram plin de entuziasm.
Mă numesc Keith Robinson.
Sunt din Philadelphia.
Din sudul Philadelphiei.
Unii țin la animale mai mult decât la oameni.
Au vrut să facă pitbullii prietenoși. „Sunt prietenoși!”
Ba n-au fost niciodată.
Nu vezi reclame cu ei prinzând discul, ducându-l înapoi unui băiețel.
Orice câine care merge așa…
Prin '98,
mă duceam la The Laff House
ca să văd comici tineri făcându-și numărul.
Și văd un tip pe nume Kevin Hart.
Dar pe vremea aia își spunea
Micu' Kev cel Ticălos.
Micul Kev cel Ticălos.
Micu'. Micu' Kev cel Ticălos.
„Ce naiba? Ești luptător în ring?”
Un tip foarte amuzant, aplauze pentru Micu' Kev!
Ajunge!
Ăsta e cântecul meu, să-mi dea energie, să mă pregătesc.
Dați-i drumul, să mă însuflețească, să-mi dea încredere.
Așa se…
Ajunge! Gata, atât îmi trebuie.
Atât îmi trebuie.
I-am zis: „Întâi de toate,
scapă de Micu' Kev cel Ticălos.
Nu-l vreau.
Cum te cheamă în acte?”
„Kevin Hart”, zice, cu voce pițigăiată.
„Kevin Hart.” Aproape a zis și „să trăiți”.
L-am chemat la New York.
Și primul loc unde a venit Kevin Hart
a fost The Comic Strip.
Așa a debutat Kev la New York.
Scena newyorkeză a fost aceea care m-a transformat într-un comic.
Da? Sau într-un profesionist.
Eu făceam stand-up, da?
Dădeam spectacole, dar nu eram neapărat un profesionist.
New Yorkul m-a modelat
și m-a transformat într-un comic ca la carte.
Cred că pe mine New Yorkul m-a făcut să prind viteză.
New Yorkul are un ritm mai rapid decât alte metropole,
decât oricare alta din America.
Erau nopți, și nu puține,
când aveam 13-14 spectacole într-o singură seară.
A câte 20 de minute, dar 14, totuși.
Așa că, dacă îmi venea în cap o glumă nouă la al doilea spectacol,
o ziceam de încă 11 ori în acea seară.
Așa că procesul nostru de evoluție era mai rapid decât al comicilor din LA.
Cei din LA te vedeau la Letterman. Cei din New York lucrau.
Când ești comic,
New Yorkul îți dă o energie unică.
Ești în cluburi de comedie până la 3:00 dimineața.
Până la 3:00-4:00 dimineața stai de vorbă, mănânci pizza, discuți cu colegi.
Te gândești și discuți despre ce e amuzant
cu oameni amuzanți.
Știu că generația cu care m-am lansat,
Sandler, Colin Quinn, Jerry,
m-a făcut puternic.
Generația ta din New York, Doamne!
Burr, Patrice, Louis…
Ce să zic? Greu.
- Greu. - Generația ta.
Și jur că nu sunt nemernic…
PATRICE O'NEAL, COMIC
Am început să plâng.
Plângeam fiindcă…
fiindcă mi se rupea.
Patrice O'Neal se hrănea cu stânjeneala ta.
Dacă arătai într-un fel sau făceai o grimasă
la îndrăzneala și tupeul cu care spunea ce spunea,
asta îi alimenta geniul comic.
Odată, nenorocitul de Patrice a aruncat cu o carte de telefon în mine
când eram pe scenă.
Cu coada ochiului am văzut ceva în aer.
Ce?
Era o carte de telefon.
Ce chilu' meu?
A zis: „Mai bine ai citi asta publicului.”
„Citește publicului cartea de telefon.”
A fost 100% din dragoste.
A fost… Era modul nostru de a-i spune că e de-al nostru.
Că știm, în ciuda bălmăjelilor de acum,
că o să fie de-al nostru și că ne e simpatic.
- Ați aruncat cu cărți de telefoane… - Eu? Niciodată.
Patrice a aruncat, știi bine.
E mort, ce naiba? Zi-i lui!
Bine. Nu pot, evident.
Apropo, Patrice, fie-ți țărâna ușoară! Bill a zis asta.
- Nu eu. - Ce? Dă-l în mă-sa!
Bine.
De zece ani fac caritate pentru el. El nu făcea zece minute.
Știi că așa e!
„E tocmai la New York? N-am chef să trec tunelul.”
Dar tot țin la el.
Vezi? Știi.
Poftim! Asta-i comedie. Râde fiindcă e adevărat.
„Salut, prostule!”
Așa-mi zicea Keith, „prostule”.
„Ai lucrat la glume, prostule?
Fă ceva cu ultimele. Ai un final de rahat.
Nu-și dau seama cine ești.
Spune-le cine ești, prostule.”
Întotdeauna îmi dădea sfaturi, informații.
Avea dreptate.
Cu Keith, ai parte de un Jedi.
Keith e un oracol.
E unul dintre cei din comedie la care te duci și de care au auzit mulți.
Rahat!
Mi-a luat vreo oră și jumătate să ajung aici.
Nu, au construit-o doar pentru mine.
Tocmai am făcut un al doilea accident cerebral.
Nu, nu adineaori, nemernicilor.
Keith conducea de la Philadelphia
la New York și înapoi
în fiecare seară.
De ce? Fiindcă își îngrijea mama la Philadelphia.
Era îngrijitorul ei.
Și tot l-a adus pe Kevin de la Philadelphia,
l-a luat sub aripa lui, l-a învățat, l-a dus peste tot.
Primul lucru pe care i l-am zis lui Kev
a fost să-și facă o casetă.
„Vreau să văd o casetă.
Cu material pe ea.”
Dave Attell, care ne e client și e comicul newyorkez tipic…
Mulți zic că e rău să conduci băut.
Eu îi numesc polițiști.
Dar știți ce?
Uneori n-ai de ales.
Copiii trebuie să ajungă la școală. Am dreptate?
Trebuie să fi fost în '99, poate 2000,
când Dave m-a sunat să-mi zică de Kevin Hart.
Și el nu recomanda pe nimeni.
E o casetă cu el la Caroline's,
filmată de un amator, din spatele sălii.
Țin minte că am pus caseta și mă uitam cu niște asistenți.
Se vulnerabiliza
și nu văzusem mulți comici care să facă asta.
Fac o precizare înainte să încep.
Tot ce zic aici astă-seară e o glumă.
Nimic altceva.
Nu vreau să luați nimic prea în serios.
Nu vreau să vină cineva la mine apoi,
să-mi zică: „Acum cine e amuzant?”
Și așa mai departe.
Era extrem de amuzant. Avea vreo 22 de ani.
Dar am știut unde o să ajungă? Nu.
Pentru Chris, e o întoarcere acasă.
E tare.
BUN-VENIT ÎN BROOKLYN!
Când am văzut că vin la New York, am cerut să nu lucrez weekendul ăla.
Mi-am luat bilet, mi-am găsit cazare. Veneam acasă după mult timp.
Abia așteptam să vin, să mănânc pizza,
să mă plimb, să văd fete portoricane etc.
Dar trebuia să văd spectacolele astea.
Tata a lucrat la New York Daily News.
Redacția New York Daily News fusese exact unde e acum Barclays Center.
Când ziarul s-a mutat în New Jersey,
au dărâmat clădirea și au construit Barclays.
Era important, fiindcă tata lucrase acolo.
BD. BEDFORD
BD. STUYVESANT
Tata a murit în 1988.
Iar un an și jumătate mai târziu, ne-am pierdut casa.
Se mai întâmplă.
Dar știți cum e…
Te ia prin surprindere.
Știți ce zic? În '89, ne-am trezit cu aviz de evacuare.
Și frate-meu o ia într-o parte… Familia se împrăștie
și încă nu ne revenim din toate astea.
Ne purtăm de parcă tata a murit pe neașteptate.
Nu, dacă te uiți la statistici, a murit exact la timp.
Până de curând, bărbații de culoare mureau pe la 50 și ceva de ani, în medie.
Așa că, dacă ești cel mai mare, ești pregătit toată viața
pentru moartea părinților tăi.
Toată viața. De asta sunt exigenți.
Fiindcă bărbații de culoare,
mai ales cei săraci, mor pe la 50 și ceva de ani.
Chris era cel mai mare dintre frați
și multe responsabilități au picat pe el.
A trebuit să ajute la plata utilităților, a ipotecii.
A trebuit să-și asume responsabilități pe care nu cred că le-a anticipat.
Era cel mai mare, era copilul în care tata investise tot.
Și a trebuit să devină adult peste noapte. S-a întâmplat dintr-odată.
Ce treabă are un tată?
Să te întrerupă când te pregătești să faci ceva.
Poți să stai acasă toată ziua fără să faci nimic.
În clipa când ai ceva de făcut, atunci te strigă.
„Speli și tu vasele?”
Și celelalte nouă ore în care am stat degeaba?
Se ducea la clubul de comedie
când era în program.
Sau, alteori, dacă nu mai avea nimic programat toată seara,
dormea în mașină sau se ducea să mănânce.
Când a murit tata,
cred că felul în care a jelit el a fost să continue să muncească.
Mergeam în cluburi
și vedeam pe scenă tipi pe care îi știam de la televizor
și apoi urma frate-meu.
Intrau vedete și urcau pe scenă, iar frate-meu urca după ei.
Și vedeta îl știa pe frate-meu. Era mare lucru.
Chris era pregătit pentru scene mai mari.
Și apoi a mers la Saturday Night Live.
Uite cum a fost.
In Living Color avea cele mai mari audiențe.
Saturday Night Live nu avusese un negru în distribuție de nouă ani.
Așa că…
Fiindcă Damon Wayans fusese dat afară cu nouă ani înainte.
Așa că… Și apăruse foarte puțin, oricum.
Așa că, într-un fel…
Din punctul de vedere al publicului,
Saturday Night Live nu mai avusese negri în distribuție de la Eddie Murphy.
Eu am ajuns la Saturday Night Live prin discriminare pozitivă, oarecum.
Aș fi ajuns la SNL, dacă nu exista In Living Color?
Probabil că nu.
Latura întunecată cu Nat X.
Pace, frați și surori!
Sunt Nat X, bun-venit la Latura întunecată,
singura emisiune de 15 minute de la televizor.
De ce numai 15 minute?
Dacă șeful mi-ar da mai mult,
ar considera-o ajutor social.
N-am mers la facultate.
Abia dacă am fost la liceu.
Așa că SNL a fost prima școală care chiar mi-a plăcut,
unde chiar am învățat
și am avut profesori buni.
Conan O'Brien era scenarist acolo
când eram eu în emisiune.
Marele Bob Odenkirk, din Better Call Saul,
era scenarist acolo și a avut mare răbdare cu mine.
Într-un birou eram eu,
Adam Sandler, Chris Farley și David Spade.
Împărțeam biroul.
Mike Myers era la doi pași de noi.
Parcă eram la cea mai tare școală de comedie.
Noi ne uitaserăm la SNL doar pentru Eddie Murphy.
Și acum cine era negrul de la SNL? Frate-meu.
Saturday Night Live nu e stand-up.
Scheciurile, improvizația sau actoria
sunt opusul a ce înseamnă să fii comic.
Înveți să fii comic învățând să fii tu însuți.
Aș vrea să văd cum ar combate Batman infracțiunile
în cartierul meu.
Da!
Ar face: „Robin!”
„Da, Batman.”
„N-am parcat mașina aici? Jur că era aici acum un minut.”
Am fost în deschiderea lui Chris Rock în liceu, așa l-am întâlnit.
Era în DC tot weekendul și mă țineam după el,
fiindcă pe atunci nu vedeai des negri cap de afiș.
Era popular, fiindcă tocmai jucase în Pericol în Harlem.
PERICOL ÎN HARLEM
Vrei s-o faci ca lumea? Șapteșpe, omule!
Arată-mi banii! Care-i treaba?
În foaierul Comedy Connection
a fost, din câte țin minte, prima oară când am discutat cu el pe îndelete.
Mă ajuta să decid dacă să mă duc sau nu la facultate.
Și cum a rămas?
Până la urmă, nu m-am dus. Am făcut ce trebuia.
Uneori ai impresia că nimănui nu-i pasă,
nimeni nu vrea să-ți dea un sfat, nimeni nu vrea să te ajute.
Dar despre Chris Rock știu că a ajutat niște oameni.
Și a intervenit decisiv în câteva rânduri.
De exemplu, a avut grijă de Wanda Sykes, i-a dat o șansă, da?
Și uitați ce carieră importantă are.
Dacă dau 400 $ pe un pistol,
împușc pe cineva, mă înțelegeți?
O zgârietură la degetul mic… Nu contează, împușc pe cineva.
Refuz să irosesc o armă de 400 $.
Sună la ușă reprezentanta Avon, pac!
Dacă ai încredere în talentul tău,
când vezi pe altcineva cu potențial,
vrei să progreseze.
În toată viața mea, de cinci ori l-am rugat ceva pe frate-meu.
M-a refuzat de fiecare dată.
Și am jurat pe toți sfinții
că n-o să-l mai rog nimic câte zile voi avea.
Și 20 de ani nu l-am rugat.
Vin acasă weekendul ăla,
mă duc în foaier după spectacol.
E agitație mare și eu stau într-un colț.
Și îmi zic, în clipa aia:
„Știu că ai jurat să n-o faci, dar, dacă nu spui nimic acum,
pierzi o șansă unică în viață și o să regreți că ai tăcut.
Probabil o să refuze, fiindcă așa face el,
dar măcar ai propus în fața tuturor.”
„Deci ce facem luni?
Fiindcă e Barclays.
Mami locuiește peste drum.
Ce facem luni?”
Toți se uită…
Chrissy e pe canapea. Așa îi zicem noi. E pe canapea, zice:
„Vedem noi.”
Zic: „Ați auzit, oameni buni.
«Vedem noi.» Eu am plecat.”
Și plec.
Duminică mă culc, îmi fac rugăciunile și las totul în mâinile lui Dumnezeu.
Ce-o fi o fi. Oricum mă duc. E Barclays, e Brooklyn, sunt acasă.
Eram în mașină, în drum spre Barclays.
Ajung la picioarele Podului Manhattan,
mă pregătesc să intru în Brooklyn, când primesc un mesaj.
Mă uit și scrie: „În seara asta urci pe scenă.”
Și o iau complet razna.
Brooklyn, aplauze pentru Tony Rock! Să v-aud!
Care-i treaba, Brooklyn?
Credeați că o să lipsesc?
Sunt de aici.
I-am zis lui frate-meu: „Fă show în Brooklyn și lasă-mă pe dinafară.
Urc pe scenă și te plesnesc și eu.”
Tony a fost totdeauna mai bun la orice.
De mic, sincer!
Nu zic asta doar ca să-l „împac”.
Tony e…
E mai înalt, e frumos,
e sportiv, știe să se bată,
știe să joace baschet.
E un tip mișto.
A fost grozav, fiindcă mama a fost acolo
să-l vadă pe Tony, pe noi toți.
Nu știu, am simțit că s-a reunit toată familia.
Pentru o seară, băieții Rock s-au adunat toți.
A fost frumos.
Chris, vino înapoi!
Treci înapoi pe scenă, omule!
Faceți gălăgie pentru frate-meu!
Vă mai zic o dată.
Faceți gălăgie pentru frate-meu!
Uitați!
Chris Rock nu mi-e doar prieten și frate.
E mentorul meu.
E motivul pentru care sunt azi aici.
E foarte important pentru mine să înțeleagă ce impact a avut
nu doar asupra comediei mele, ci asupra întregii lumi a comediei.
Mi-am zis că Brooklyn e cel mai potrivit loc
ca să-i arăt în timp real
cât de mult înseamnă pentru stand-up.
- Te iubesc! - Și eu, frate.
Vorbesc serios.
Vorbește cu oamenii.
Brooklyn!
Bed-Stuy! Pauză!
A fost super s-o văd pe mama lui Chris în culise.
Sincer, e printre puținele dăți când am fost invidios.
Cea mai mare răsplată pentru părinți e să-și vadă copilul
realizându-se.
Aș vrea să mă fi văzut și mama realizat.
Ar fi fost al dracu' de tare ca mama să fie în culise.
Categoric de la mama moștenește frate-meu forța.
Categoric.
În casa noastră, când eram copii, mama făcea tot, practic.
Tata era ba în închisoare, ba afară.
Mama zicea: „Dacă faci ceva, fă cât mai bine.”
Așa era mama. „Dacă faci ceva…”
Te determina să faci lucrurile bine, fiindcă altfel nu mai scăpai de ea.
Era o fiară, o adevărată fiară.
Mamele singure de culoare sunt cei mai puternici oameni din lume.
Nu e ușor să crești un copil
și cu siguranță nu e ușor să-l crești singură.
E greu indiferent de rasă, punct.
Dar e un pic mai greu pentru o femeie de culoare.
Și multe s-au săturat să audă:
„Fii tare! Trebuie să fii tare! Ești tare.”
Nu. Uneori am nevoie de sprijin.
Nu e ușor să fii puternic.
Și cred că mulți își închipuie că, dacă ești negru, te descurci.
Sâmbătă și duminică, 13 iunie.
Sunt Nancy Hart
și facem această înregistrare pentru Rob și Kev Hart.
Va fi o zi a tatălui fericită.
Până la urmă, mama a făcut cancer ovarian.
Nu ne-a zis nimic nebuna. Se ducea la doctor de un an.
Se răspândise de nu se mai putea face nimic.
Când am aflat, nu mai puteam face nimic.
M-am dus la doctor să aflu tot, fiindcă n-aveam încredere că îmi zice ea.
„Mai e vreo șansă?”, l-am întrebat. „Nu, s-a terminat.”
Mama se enerva, îi creștea tensiunea și leșina.
Te prindeai când urma să leșine, nu mai era coerentă.
Doar țipa.
„Kevin, ia-ți piciorul
de pe băiat și pune-l în cutia de pizza până nu te pocnesc…”
Când lucra la New York
și i-am văzut evoluția de la New York la Los Angeles,
am început să mă întreb ce o să-l tragă în jos.
Mama știa.
Mi-a interzis să-i spun, fiindcă pe atunci
se pregătea să plece în Australia, să filmeze Aurul nebunilor.
Lucrurile începuseră să se miște.
Așa că mama m-a pus să-i promit că nu-i spun.
„Bine”, zic.
„Îi spui spre final, când sunt pe moarte.” N-am avut încotro.
Sigur că eram foarte apropiat de mama.
Cred că încercau să-mi ascundă unele lucruri,
dar unele erau evidente.
Devenea evident că starea mamei era
mult mai rea decât mi se zicea.
Am zis: „Uite, asta mi-au zis doctorii. Probabil mai are două săptămâni.
Se vede după cum arată venele.
Vino acasă, dacă vrei s-o vezi pe mama,
fiindcă s-ar putea să nu mai apuci să-ți iei rămas-bun.”
„Stai, vrei să spui…?” I-am zis că da. Asta e, e pe moarte.
Vine acasă, îi explic tot
și nu-i vine să creadă.
Și în timp ce-i povestesc,
el îmi spune că Aurul nebunilor i-a deschis o mulțime de alte uși
și alte proiecte.
Mie nu-mi venea să cred.
Cu un picior în groapă, ea înțelesese
că el trebuie să facă chestia asta.
„Concentrează-te, muncește, nu te gândi la ce se întâmplă cu mine.”
Și a avut dreptate. Mare dreptate.
Mama e cu siguranță…
De la ea am capacitatea
de a…
de a aprecia munca serioasă.
De a aprecia
ce înseamnă să te ții de cuvânt când spui că o să faci un lucru.
Etica asta a muncii mi-a transmis-o mama.
Când mi s-a aprobat sitcomul, The Big House…
Evenimentul la care anunțau toate show-urile noi
avea loc la New York.
M-au adus cu avionul. Eram încântat, am adus restul echipei.
Era baban, mi se schimba viața.
„Dumnezeule!
Uite că vine succesul. Gata.”
Începusem să mă afirm, deveneam un comic cunoscut.
Și când ne ducem la evenimentul de prezentare,
exact înainte să urc pe scenă, cineva mă oprește.
„Regret, dle Hart. Nu vom face serialul dv.”
Și s-a sfârșit.
Nu poți s-o duci mai rău ca mine. Și uite-mă!
Sunt numai zâmbet. Știi de ce?
Fiindcă ai antidepresive bune?
Nu. Fiindcă totdeauna există o licărire de speranță.
Doar s-o găsești.
M-am întors, m-am schimbat și am ieșit.
M-am dus la toate petrecerile. Ai fi crezut că mi-au ales serialul.
Toți veneau să mă bată pe umăr.
Oftau în fața mea.
„Am auzit ce ai pățit.”
Asta-i viața.
A plecat cu relații mai solide
cu televiziunile și studiourile, căci erau la petreceri.
E incredibil!
Eu am o vorbă, Kevin.
- Și anume? - Mănâncă înainte de ședințe.
- De ce? - Fiindcă oamenii flămânzi spun tâmpenii.
Chiar și înaintea unui prânz de lucru, la care trebuie să mănânci,
mănâncă ceva!
- O felie de pâine. - O felie de pâine.
Ca să te împiedice să spui tâmpenii.
„Nu accept contractul, fiindcă voi, nenorociților…”
„Du-te-n mă-ta și tu, și NBC!
N-am nevoie de nicio televiziune!
O să arăt chestia asta…
O să-mi vând serialul din portbagaj!”
„Credeți că mi se rupe de voi? Sau de studioul vostru?”
„Albi nenorociți!” Și apoi pleci.
„N-am vrut să-l fac alb nenorocit pe șeful NBC.
Îmi era foame, atâta tot!”
„Nu mâncasem toată ziua. Dacă mâncam…”
„Nu-l făceam alb nenorocit pe șeful NBC.
Dar nu mâncasem.”
Așa că, dacă nu înveți nimic altceva azi…
O să-mi iau cotlet de vițel.
Ce a pățit frate-meu,
povestea pe care lumea n-o știe e că nu-i acceptau scheciurile.
Scria chestii foarte amuzante, ni le prezenta,
noi ziceam: „Frate, ăsta trece. Trebuie.”
Sâmbătă seara, îi scoteau scheciul.
La repetiții, i-l tăiau.
Așa că încerca să se dumirească ce vor la SNL.
N-a ajuns niciodată ca Eddie Murphy, cum ne așteptam noi.
A fost important că a ajuns la SNL,
dar felul cum l-au folosit sau, mai degrabă, cum nu l-au folosit
era destul de dureros de privit.
Apoi i se propune să plece la In Living Color.
Familia Wayans plecase. Îl aduceau pe Chris ca să salveze show-ul.
Agentul și managerul i-au zis să refuze, el a acceptat.
In Living Color era un serial extrem de popular.
Era direcția în care mergea cultura.
De multe ori, plecam de la SNL
și, în loc de petrecerea de sfârșitul filmărilor,
mă duceam la Latin Quarter
și stăteam cu Kid 'n Play, Queen Latifah
și ceilalți din gașca asta.
Cu Eric B și Jam Master Jay și așa mai departe.
Și ei erau colegii mei.
Înțelegeți, stăteam cu negri de-ai mei.
Dar nu oameni oarecare, ci unii creativi.
Așa că știam că aia e direcția în care se ducea cultura.
Și voiam să fiu unde se dădea tonul.
Cât costă înghețata?
Înghețată? Chiar vrei înghețată? Îți dau eu înghețată.
Dacă-ți bag un glonț de 44 în cap?
Ce zici de 22 și rană superficială?
Pleacă de aici!
Cred că a făcut un episod, poate două.
Și show-ul e anulat.
Impresarul și agenția îl lasă. Rămâne efectiv pe dinafară.
Într-un fel ciudat, cariera mea se cam terminase.
Nu aveam emisiune
și eram doar un comic.
Nu știam pe atunci
că asta e mai important decât tot restul.
Mi-l amintesc venind la cluburi și reintrându-și în mână.
Și încercând într-adevăr să găsească ce are el deosebit.
Felul cum și-a abordat cariera după Saturday Night Live
a fost ca un film Rocky în viața reală.
Rețineți că pe atunci nu era comicul mortal de azi.
Încerca să-și găsească stilul.
Tata murise, asta îl motiva.
Dacă Mick Jagger era taximetrist…
Avea mulți frați, asta îl motiva.
Mama îi zicea că e bărbatul casei.
Așa că n-a contat că era în dificultate. S-a apucat de scris.
Așa a apărut Big Ass Jokes.
Noi, negrii, nici n-avem sosuri anume pentru salată.
N-avem… Toți au sosuri pentru salată.
Noi n-avem. Știți ce pun negrii în salată?
Sos picant!
Frate, Big Ass Jokes a fost mortal.
Când zicea „noapte bună”, publicul făcea…
Eram uimit.
Am început să admir într-adevăr comicii profesioniști.
Mi-am zis că vreau să fiu comic profesionist.
Dacă aveai succes făcând stand-up,
îți făceai imediat un nume.
Nu erai tipul care joacă nu știu ce rol într-un sitcom.
Erai Chris Rock.
PRODUCĂTOR EXECUTIV: CHRIS ROCK
Cel mai valoros lucru pe care-l are un comic
este reputația prestației lui pe scenă.
Dacă ai reputația că faci furori pe scenă,
poți să ai un film sau un serial prost,
orice, nu-i pasă nimănui.
Poți să n-ai niciun succes ani buni,
dacă se știe că ești bun pe scenă, faci mereu săli pline.
- Da? - E important.
E adevărat și e important.
Springsteen n-a avut un hit de 30 de ani.
Și cântă cu casa închisă.
Și biletele se dau imediat.
Când a lansat Bring the Pain,
nimeni n-a mai avut ce să zică.
V-ați uitat la HBO? Am avut un program special.
Cel despre închisoare. Acum vreo două luni.
De obicei, dacă-i despre închisoare,
e pe posturile normale și nu arată multe chestii.
Dar nu și cel de la HBO. Au arătat tot.
Au intervievat un tip: „Domnule, când vine un deținut nou
și vrea droguri, cum procedați?”
Tipul zice: „În primul rând, îl pun să-mi dea limbi.”
E primul care a scris glume ca pe cântece, cu refren și tot.
„Nu zic că a făcut-o, dar înțeleg.”
Când a început lumea să le știe, auzeam oamenii recitându-i replicile
de parcă era Drake.
Bring the Pain, Chris Rock.
A 49-A EDIȚIE A PREMIILOR EMMY
Mulțumesc!
Vreau să mulțumesc celor care m-au votat
pentru că recunosc stand-upul drept o adevărată artă.
Chris a reafirmat un standard de excelență
care lipsea în comedie.
Bring the Pain mi-a schimbat viața
foarte rapid.
E greu și de cuantificat.
Grown Little Man și All Star al lui Shaq
am impresia că au ieșit în același an.
Așadar, Comedy Central a difuzat programul lui Kevin de o oră.
A fost extraordinar.
Da! Terminați!
Terminați!
Emisiunea lui Shaq era una pe Showtime pentru publicul urban
și a făcut furori.
Întâi de toate, nu ți-am dat limbi decât de ziua ta.
Nu!
Arta e subiectivă.
Comedia e subiectivă.
Faptul că faci furori pe scenă nu e subiectiv.
Țin minte când Kevin făcea turneul Irresponsible.
A fost turneul cu cele mai mari încasări din istoria turneelor de stand-up.
Din câte știm, declarate.
Sunt la Madison Square Garden, unde se scrie întotdeauna istorie.
Sunt 19.000 de oameni în public astă-seară.
Doamne! Nimic nu se compară cu un plan care se realizează.
Ceea ce la început a fost o idee, cuvinte,
devine real foarte rapid.
Eddie a mai avut atâtea show-uri la New York.
Eddie a fost la The Garden cinci seri,
apoi la Jersey Meadowlands sau cum îi zicea atunci.
Apoi s-a dus la Nassau Coliseum…
Erai doar un fan în sală
sau erai în culise cu Eddie?
Eram în culise.
Eram ca puștiul din Poveste din Bronx.
Eram primit printre gangsteri. Nu eram încă gangster.
- Dar puteam sta printre ei. - Keenan.
- El, Robert. - Eddie, Charlie.
Mă înțelegi? Charlie.
Eram acolo. Rick James.
Îmi sun soția, m-a sunat de două ori.
- Soția? - Gata.
Care soție, Kevin?
- N-am decât una. - Actuala?
Nu-l ascultați, da? Tăiați asta.
Salut, frumoaso! Ce faci?
Bine. Tu ce faci?
Bine. Mersi că ai grijă de el.
A mâncat pepene și i-a jignit pe toți. S-a zis cu noi.
Ce ai zis?
A mâncat pepene și a jignit toți albii. Gata, s-a terminat pentru noi.
Amândoi eram în plin turneu.
Chris avea turneul lui, eu, pe al meu.
Și nu încercam să ne întrecem, nu asta era ideea.
E un spectacol în care putem coexista toți.
Mergem la The Cellar?
În funcție de cine e acolo, doar stăm sau urcăm pe scenă. Tu decizi.
- Trebuie să urcăm. - Putem.
- Da. - Bine.
Frumusețea e că la New York ai comedie toată noaptea.
Ești ca un vampir în căutarea râsetelor.
Nimic nu se compară cu scena de comedie de aici.
De la numărul de cluburi,
la energia orașului
și diversitatea oamenilor.
În New York găsești câte ceva din toate.
E cât se poate de universal.
- Mi-ai zis că la 22:15. - Frate…
Ai zis 22:15. E mort. Ești mort.
Estee și Manny, fie-i țărâna ușoară…
Manny și Estee conduceau The Comedy Cellar.
Locul ăsta era ca Cheers.
Era locul unde se adunau toți comicii.
Era o mare camaraderie
care s-a format la mesele din spate de la The Comedy Cellar.
Țin minte că stăteam la mesele din spate dinainte să fiu comic.
Întâlnesc comicul,
îl privesc făcându-și numărul.
Îmi place în continuare să râd,
iar dacă râd e de bine.
Dar dincolo de asta,
să zicem că vorbesc cu cineva
și aflu că are în spate o întreagă poveste.
Ce îl motivează pe acel om,
ce face, ce e important pentru el.
Și mi se pare că mai ales comicii
au cele mai interesante povești.
Sunteți gata de spectacol? Haideți!
Avem un tânăr care abia s-a apucat de comedie
și am vrut să-i acordăm cinci minute.
Ne place să-i primim bine pe cei tineri.
Sunteți gata să-l primiți bine?
Aplauze pentru Kevin Hart, oameni buni! Kevin Hart!
Întrebarea e: la cine credeați că se referă când mi-a zis numele?
Am înțeles. Da, bine.
Credeați că există doi?
Doamne!
Mulțumesc. A fost cam aiurea, nu?
Au ezitat…
Mă întreb mereu de ce nu sunt nebun.
Cred că ar trebui.
Cred că ar trebui să fiu nebun.
Am trecut prin atâtea…
Pe hârtie, ar trebui să fiu nebun.
Cine știe? Poate urmează. Poate mă așteaptă o porție de nebunie.
Fiindcă n-o anticipezi, se întâmplă.
Nimeni nu plănuiește nebunia.
Se întâmplă și gata.
Uitați-vă la Will Smith. N-a plănuit-o.
S-a întâmplat.
S-a întâmplat pur și simplu.
„Nu pomeni numele soției mele…” N-a plănuit chestia asta.
A fost o izbucnire.
Aveți o seară plină de comedie și nu-s numai eu.
Sunt ceilalți comici grozavi care-s pe scena asta.
Îmi place să contribui la energia de aici.
Sper că am amplificat-o, fiindcă următoarele mele versiuni
și următoarele superstaruri ale comediei
trebuie să treacă pe aici.
Așa că am o rugăminte: primiți-i la fel ca pe mine.
Bine, ne vedem mâine.
Bine, super.
Stai așa, ce faci?
Ce? Nimic.
- Mă duc acasă. - Pe jos, nu?
Am… am o limuzină.
Am un Bentley.
Terry!
Dacă vrea să strice săptămâna, lasă-l să se ducă pe jos!
E căpos.
Nu cunosc om mai căpos.
Cred că sunetul e în regulă.
Pare cam nu știu cum, dar e Madison Square Garden.
- Nu e… - Sună al dracu' de bine.
- Uită-te la mine. - L-am văzut pe Kevin aici
de trei-patru ori.
- Da. - Inclusiv show-ul cu focul.
- Era prima oară când mă făcea curios. - Let Me Explain.
…în show, veți vedea niște focuri inutile.
Râdeți, dar nu glumesc. Sunt foarte serios.
Nu mă credeți?
Am văzut focul și am zis: „Fir-ar să fie de foc!”
- Dă foc scenei. - „Fir-ar să fie!”
New Yorkul e Mecca. New York e…
Mai mare nu există.
New Yorkul nu e doar un creuzet în care găsești orice și pe oricine,
ci poate defini un artist
în moduri cum n-o face niciun alt loc.
Când ești tu și microfonul
în fața oamenilor, în direct…
- Trebuie să ai ce spune. - Trebuie să ai substanță.
Trebuie să știe cine e Na'im, cine e Spank, cine e Joey dintr-o glumă.
Trebuie să lași ceva din tine când părăsești scena.
Astea sunt nuanțele comediei și industriei comediei,
nuanțele meseriei de a spune glume.
Dar munca e muncă.
Care-i treaba, băieți? Ce faceți?
- Salut! - Ce faci?
Voiam să văd ce faci înainte să începem. Cum merge?
- Ce faci? - Nu vreau nimic.
Lucrați?
Chris, sunt uimit
să-ți descopăr modul de lucru.
- Modul de lucru? - Sunt ale tale?
Sunt ideile generale pentru astă-seară.
Fiecare cartonaș reprezintă o glumă sau o aluzie
pe care o aleg și nu vreau s-o uit.
Știi ce zic? Îți ții minte glumele, dar în unele seri zici:
„N-o să închei cu asta. Închei cu asta.”
V-ați dezvoltat o metodă să măsurați timpul.
Da. Iar uneori se întâmplă ceva, e un subiect în presă.
- Ai glume pregătite. - Am glume pregătite.
Nu numai că sunt impresionat, dar sunt dezamăgit de mine.
Eu trebuie să defilez cu ce am.
Până să ajungem la The Garden,
o să meargă totul ca uns.
Totul respectă ritmul.
Eu și Chris am vrut să creăm un ritm. Să fim siguri că are ritmul nostru.
N-au fost repetiții. N-au fost glume de încălzire,
ca să evaluăm, să vedem dacă o să meargă.
Nu. Chris umple o oră, eu umplu o oră.
Uită-te la tine!
JAY-Z, RAPPER / OM DE AFACERI
- Salut! Nu reacționa așa! - Bună!
- Nu! Bună! - Care-i treaba?
Ce faci?
- Ei bine… - Ei bine…
Ai reușit. Am venit.
- Uite-l pe amicul meu! Salut! - Ce faci?
VICEPREȘEDINTE ROC NATION
- Uită-te la tine! Ce zici de asta? - Ba la tine!
Ascultați! O să vă pun în temă.
Da? Să știți ce dracu' se întâmplă în seara asta.
Ei nu știu, dar am adus o capră.
Primăria mi-a dat voie să aduc o capră, am convins primarul.
Dave și Chris vor veni la final, crezând că s-a terminat show-ul.
O să zic că am un dar, un omagiu pentru Chris.
E prietenul și mentorul meu.
„Ți-am adus ceva.”
Îi zic omului să-l aducă și aducem pe scenă capra.
„Pentru cel mai tare comic.”
Eu și Chapelle facem un pas în spate
și-l lăsăm să primească…
- Ne lăsăm prietenul… - E frumos.
- O să-l lăsăm să… - Frumos, omule.
E al dracu' de frumos.
După câte ai îndurat, o să-ți primești omagiul.
- O să-ți primești omagiul. - M-au trecut fiori.
- Habar n-are. - E frumos. Minunat.
O să zică: „Bun, a fost grozav, Kevin. Tare!”
Habar n-are.
Când zic că Chris e cel mai tare, mă refer la tot ce a realizat.
Îl numesc cel mai tare pentru capacitatea lui de a rămâne actual,
de a-și face în continuare meseria la nivel înalt și cu plăcere.
Sunt multe motive.
Să depășești obstacole și să rămâi tu însuți,
să fii conștient de tine.
Sunt o mulțime de motive să-l numesc cel mai tare comic.
Asta nu ne împiedică să zicem că Dave e cel mai tare. E cel mai tare.
Eddie e cel mai tare. Sunt foarte multe niveluri.
Mulți ași. Sugar Ray e un as.
- Ali, Tyson sunt ași. - Voi sunteți ași.
Eu și Chris aveam spectacol la Garden
și speram să apară și Dave.
Încă de când stabileam ordinea,
ziceam: „Hai să păstrăm niște timp, în caz că apare Dave.”
Am așteptat.
Se apropia ziua. Când am venit, ne-a sunat.
„Vin, omule.”
Ce camaraderie avem eu, Kevin și Dave!
Ne respectăm reciproc, ceea ce e foarte frumos.
Avem trei stiluri complet diferite.
Niciunul nu se simte amenințat de ceilalți.
Să ne gândim puțin la ce dracu' urmează să se întâmple!
Numai eu sunt agitat de la Mountain Dew?
Sunt agitat!
O să sar pe tine ca o maimuță-păianjen!
Am vrut să facem tot turneul cu Dave,
dar…
Dave e Dave.
Cine știe ce treabă avea săptămâna aia?
Dave e un star adevărat.
Dave nu se ia după nimeni altcineva.
Dave face ce vrea când vrea.
Și numai Dave se poate purta în stilul lui Dave.
Fără să intru în amănunte,
factorul decisiv a fost ăsta:
mi-au cerut să vin.
Când am înțeles că e important pentru ei,
m-am urcat în avion, m-am pus pe treabă
și le-am arătat ce material am.
Aș fi venit cu orice material, fiindcă sunt prietenii mei.
Dave, repejor!
Tatăl nostru ceresc, mulțumesc că m-ai reunit cu frații mei
pentru prima oară în spațiul ăsta aparte,
cu ceva de amploarea asta.
Te rog să ne ajuți să facem oamenii să râdă
și, mai ales, să ne dăruiești distracție, iubire, sprijin.
Facem istorie și îți mulțumim că ne dai șansa asta.
În numele Tău, amin.
- Amin! - Haideți!
- La treabă! - Faceți-i praf!
La treabă, băieți!
Avem șansa să fructificăm un moment,
un moment care va trăi veșnic.
Mă bucur să vă văd.
Dave a făcut senzație. Lumea era în delir.
Dar ați văzut cum a apărut Chris?
Era plin de încredere și de mândrie când a apărut pe scenă.
Gen: „Nu-mi pasă ce a fost înainte. Eu sunt cine sunt.”
La fel când a apărut Kev. „A fost drăguț, dar eu sunt Kevin Hart.”
Prostuțul meu,
la Madison Square, după Chapelle și Chris.
Incredibil!
Kev a încheiat show-ul.
Doamne! La început mi-am făcut griji pentru el.
„Hai, prostuțule, trebuie să fii bun!”
Iar Kev a făcut: „Bum!”
Ca Reggie Jackson când scotea mingea de pe stadion.
Madison Square Garden, la dracu'!
Chris, mișcă-ți fundul încoace, omule!
Mișcă-ți fundul încoace, dragă!
Mișcă-ți fundul încoace!
Așa, domnule!
Așa, Dave!
Așa, domnule!
Dave, am un cadou.
- Am un dar pentru Chris și… - Nu!
Nu, îl am și o să ți-l dau acum.
- Trebuie. - Am ceasuri.
Nu, am un cadou. Tacă-ți fleanca și ia-l!
Aduceți-l, băieți!
Aduceți-l încoace!
Mulțumesc.
Puneți-o jos, vă rog.
Lăsați-o jos.
Haide!
Ți-am luat o capră.
- Capra asta a fost plimbată. - Știi de ce?
Cadouri la mișto?
- Nu e un cadou la mișto. - Nu-s Nick Cannon!
Nu, du-te-n mă-ta!
Frate, înseamnă că te consider cel mai tare.
Ține-ți capra!
Treci în mijloc!
Stai și dă-ți seama că ești grozav și te iubesc.
- Fără tine n-ar fi fost nimic. - Apropo…
Capra asta are cea mai nasoală seară din viața ei.
Capra e fericită că nu e într-un restaurant jamaican.
Vino încoace!
Capra se cacă!
- Capra se cacă! - I-au dat mâncare indiană.
E rahat de capră pe toată scena.
Kevin, a fost o idee îngrozitoare, frate.
Mi-a zis ce are de gând. „O să-i aduc lui Chris o capră.”
„E o super idee”, i-am zis.
Ia uitați!
- Păstrează-ți capra căcăcioasă! - Dă-mi capra!
Dacă Chris n-avea ghete albe…
Prima zi în industria divertismentului și se cacă pe scenă.
- Ce faci? - Dave!
Trebuie să botezăm capra.
Vino încoace! O cheamă Will Smith. Vino, Dave!
Ce?
Ce am zis? Ce?
O să intru în Hall of Fame când o fi timpul.
Dar acum încă joc.
Deocamdată înscriu puncte, recuperez mingi
și dau pase decisive.
Nu poți fi în Hall of Fame și juca în același timp.
Eu încă joc.
Încă sunt bun.
Faceți gălăgie!
Chris Rock.
Kevin Hart.
Eu sunt Dave Chappelle.
Vă mulțumim foarte mult,
noapte bună!
Subtitrarea: Georgeta Huzum