Хуан це з'їв.
-Верніться й працюйте. -Брехуни!
-Ви куди? -Родрі, що таке?
-Ходімо. -Так його лишите?
Отакі «професійні» парамедики?
Відмовляєте пацієнтові.
-Він випив оцту з содою. -Не знімайте.
Ні. Він з'їв оце, клянуся.
Він випив оцту з содою, а ще з'їв мила. З рота йде піна.
Досить цієї брехливої маячні. Нас потребують люди в реальній біді.
Тому думайте, що говорите.
Що ви таке кажете? Яка брехлива маячня?
Ви ж його бачили. Він умирає.
-Пацієнт буде чи ні? -Ні. Їдьмо.
-То їдьмо. -Ні, прошу. Поможіть нам.
Хуанчі – кретин, знаю.
Він наробив дурні, але в нього з рота йде піна…
Він з'їв мило. Клянуся.
Нехай сідають, лікарко. Зробимо їм знижку.
-Як тебе звуть? -Пауліна.
Пауліно, скажи мені правду.
Бо хтось інший може потребувати реальної допомоги.
Нащо мені брехати? Що ви таке кажете?
Ви будете працювати?
Мій друг умирає. Поможіть.
Заберіть його.
Дасте йому задихнутися?
Перестаньте знімати.
Клянуся.
Допоможіть нам. Я не брешу.
Їдемо в лікарню з цими «героями».
Посунься. Не треба знімати.
Чому це? Я…
Ви ж завжди працюєте під тиском.
Так, тут у нас дідусь.
Любиш грати героя?
Та чи він узагалі знає, що робить?
Старий, де ти вивчав медицину?
Тату. Засранець кашлянув.
То йому стає гірше?
Людина в його стані не кашляє й не чхає.
Що за чорт? Що за сміх? Що там у вас?
Тупа курва мені збрехала.
Ого, це Родрі Нетеа? Дурник-ютубер?
Чорт, ти що, підписник?
Ні, я сміття не дивлюся.
Якби ви були справжні парамедики, то помітили б,
але ви такі безтолкові.
Дуже сміливі – отак викликати швидку?
Бідолашні дурники. Ми це включимо у випуск.
-Маркусе, стій. -Не можу.
Ці виродки мусять заплатити.
Хочуть нас розвести.
Хуанчі, брате.
-Ти бачив світло? Ще раз… -Злізь звідти.
-Маркусе, зупинись! -Злізь!
Маркусе, серйозно. Зупинись!
От чорт. Засранець!
Курва! Плече.
Так, спокійно.
-Поможи його перевернути. -Я цьому козлу не помагатиму.
Я сказав, поможи!
У нього часом вискакує плече. Чорт, поможіть йому.
-Відсунься. -Вставай.
-Ти можеш сісти, не придурюйся. Сідай. -Плече.
Сідай, козел!
Що, білявчик? Тепер просиш допомогти?
-Курва. -Лиши його. Не чіпай.
Чувак, моє плече.
Допоможіть.
Я сказав, поможіть!
-Не тупіть! Поможіть йому. -Чорт, довбане плече.
-Прокляття, моє плече. -Кажеш помогти?
Зараз допоможу.
Відвезіть нас у лікарню.
-Маркусе, зупинись. -Що?
-Точно? -Що? У лікарню!
-Дочко. -Сука, що з тобою?
-Я сказала зупинити машину. -Добре, лікарко.
Кляті селюки. Ви не уявляєте, хто ми!
-Вставай. Швидко, виродок! -Що?
-Якого… -Маріґабі.
-Рухайся. Виходь. Нафіг звідси. -Що ви в біса робите?
-Ні, ні. -Валіть звідси.
-Виходьте. Швидко. -Дурні селюки.
Пішли ви, козли.
Зачекайте! Мій телефон, свині.
-Хочеш свій телефон? -Ану віддала, сука.
Ну нахер.
Дочко, перестань.
Забирай свій телефон.
Ти не знаєш, з ким зв'язалася.
-Пішли нахер, тупоголові. -Сам іди.
НІЧНА РОДИНА
ЗА МОТИВАМИ ДОКУМЕНТАЛЬНОГО ФІЛЬМУ
Поранення, операція, сильний головний біль,
церебральний судинний криз.
ЖИРОВА ЕМБОЛІЯ АСПІРИН
У кожного є історія. Щось нам невідоме.
І мені дуже важко розібратися.
ДЕНЬ 5
Вона сказала, що імпровізувала прямо на місці.
Але це брехня. Вона готувалася.
І це було збіса образливо.
Маріґабі.
Лікарко, ти слухаєш?
Капець, я виливаю душу, а ти мене в сраці мала.
Ні, я слухаю.
Усвідом нарешті, що ти налажав.
-Як я налажав? Я нічого не робив. -Серйозно, «як»?
А якби виграв ти? Га?
-Як би вона почувалася? -Та ну, лікарко.
Не напосідай на мене. Я просто ділюся.
Моя тобі порада, брате.
Поговори з Крісіс.
Якщо не говорити, образ стає більше і все йде до дупи,
ускладнюється і ти не розумієш, що діється
і куди все котиться. Таке лайно.
-У тебе все добре? -Так. Чому питаєш?
Бо з твоїх слів я ніфіга не зрозумів.
І ти цілий день сидиш тут і переписуєш Біблію чи щось таке.
Оце так несподіванка. Ти нас покинув.
Відколи став «Праведником».
-Ми бачили тебе по ТБ. Красень. -Ти це чула?
Слава й гроші мене не цікавлять.
Головне – безпека пацієнтів.
Так, мій брат – герой.
А ще з нього буде чудовий батько.
Що?
Так, він іде з бонусом, якщо хтось претендує.
-До зустрічі. -Бувай.
-Па-па. -Ну, я…
-Та що з тобою таке? -А що?
Як же братський кодекс, Маріґабі?
-Який ще кодекс? -Я твій брат.
Заходьте.
Які люди.
Я знаю, що ти ображений. Тому й прийшов.
Щоб усе пояснити.
Що пояснити?
Я думав, що ми друзі.
У мене не було вибору.
Я надривався, читаючи статті, відвідуючи лекції…
А ти ліг під ніж.
Так, але…
Якби чекав на тебе, то вмер би, не дочекавшись.
Мені образливо.
Так образливо, що я не прийматиму твоїх пацієнтів.
Розкажи, як мені вернути твою довіру.
Усе зроблю.
Працюй на мене.
У якому сенсі «працювати на тебе»?
Я шукаю координатора швидких.
Який би розподіляв привезених пацієнтів.
Я думав, ти попросиш зводити тебе на каву.
Виручи мене, Рамоне.
Мій координатор звільнився, а бос на мене тисне.
Так буде краще. Не їздитимеш на виклики. Одужаєш.
Не знаю.
Гарна зарплата.
Страхування. Може, навіть купони.
Дякую за пропозицію, Маріо.
Але офісне життя не для мене.
Рамоне, послухай.
Твій стиль життя шкодить твоєму серцю.
Операцію точно зробили сяк-так.
Потім розкажеш.
Заради рідних. Подумай.
Я тобі писала.
-Навіть не скажеш «привіт»? -Привіт.
Я тобі відповів.
Мабуть, не бачила. Я працювала.
Але хочу запитати про те, що сталося з Наєлі.
Маріґабі, не будь нею така одержима.
Я не одержима.
Люди вмирають. Я в курсі.
Тоді
ти повинна розуміти, що не слід прив'язуватися до пацієнтів.
Розумієш?
Та невже? Давай, розкажи, як мені виконувати свою роботу.
У тебе й так багато турбот.
Правда ж? Навчання.
Робота у швидкій, сім'я.
Твій дружок з універу.
Ось про що ти хочеш поговорити?
Хочу зрозуміти, хто ми одне для одного.
Ми одне для одного ніхто.
Можемо бути, з ким хочемо.
-Ми дорослі. -То забудь ту дівчину!
Вона вмерла.
Ясно? Це все. Усіх не врятуєш.
З тобою щось не так.
А я дурепа, бо думала, що в нас є щось спільне.
Маріґабі, зажди.
Ну все. Ви мене привели.
Ідіть уже.
Ми зачекаємо.
Знаєте, що найобразливіше?
Ваша недовіра.
Гаразд. Заходь. Ми постоїмо тут.
Гей.
Будь чемний.
-Що ти робиш? -Заходь!
-Гарно, скажи? -Що саме?
Усе це.
Водити дітей до школи.
Разом.
Стільки спогадів.
Ти ніколи не водив дітей до школи.
Ти приходив з роботи виснажений і хропів, як ведмідь, забув?
Чорт, так. Значить, приємно робити це вперше.
Знаю, до чого ти хилиш.
І ми про це говорили.
Я просто підтримую розмову.
Знаю, тим поцілунком я послала суперечливий сигнал.
Але…
Прекрасним поцілунком.
Ми не зійдемося.
Не зарікайся, Леті!
Це була б катастрофа.
Ми б вернулися до старих звичок.
Та ні. Тепер я геть інша людина.
Я Рамон з майбутнього.
А Рамон з майбутнього геть не такий, як Рамон з минулого.
-А так і не скажеш. -Ні, ні.
Я шукаю роботу в офісі.
-Маю перші пропозиції. -Он як?
Так. І здоровіше харчуюся.
Дуже за тебе рада.
Однак ми можемо бути лише друзями.
Так краще для дітей.
Добре. Згода.
-Друзі. -Друзі.
З привілеями.
Та ну. Рамоне, вгамуйся.
Будь чемний!
Чому ти так поводишся?
Хто хотів виступати сам?
Крістіно, я хотів, щоб виграв хтось із нас.
-Ти вийшла у фінал і перемогла. -І?
Тільки послухай: не треба було принижувати мене
перед рідними.
Там були мої мама, тато і брат, а тобі було начхати.
Чому?
Бо ти мене образив.
Образив, бо відкинув мене.
Я хотів гарантувати перемогу, а не відкинути тебе.
Я не можу вернути час назад і виправити помилки…
але ми можемо обговорити, що з нами сталося.
Ти пам'ятаєш, що я вагітна?
Чорт забирай, Крістіно. Я не забув.
То що будемо робити?
Що захочеш.
Знаю. Я вже це чула, Маркусе.
Але поговори зі мною. Допоможи мені зробити вибір.
Я ж тобі казав. Зроблю, як скажеш.
Усе що завгодно, Крісіс.
Будь чоловіком. Що будемо робити?
Послухай, Крісіс.
Хто я?
Маркус.
Ми Маркус і Крісіс.
Правда ж?
Усе класно.
Я знаю, що ми зробимо.
Ми лишимо дитину.
А ти скажеш рідним, що ми їдемо.
Тамайо, де ти?
Починається іспит!
Чорт.
Обережно.
Прокляття. Впустіть мене.
Як я можу вам помогти, пані Швидка?
Я більше не працюю у швидкій.
Стомилися бути в новинах?
Я прийшла поговорити про іспит.
Який іспит?
На який ви не з'явились?
Я знаю, що це зле.
Тому я прийшла просити про перездачу.
Це несправедливо щодо ваших однокурсників.
Знаю. І за інших обставин не просила б,
але хочу вчинити правильно.
Я стараюся.
Гаразд.
Лише цього разу дозволю вам скласти іспит пізніше.
Справді?
Я ж сказав.
Дякую.
Просто… останнім часом у мене все йде не за планом.
Проте для справедливості ваша максимальна оцінка буде 80%.
Дякую. Так.
Я роблю це, бо вірю, що у вас світле майбутнє.
Ви не такий козел, як кажуть.
Це ваш останній шанс.
Не марнуйте його.
Дякую.
Маріґабі.
Що хочеш?
Я прийшов на лекції.
Ти не мусиш мене повідомляти.
Гаразд.
Бувай.
До зустрічі.
Пам'ятаєш, що мусиш зробити?
Так, це не важко.
Ти інколи такий забудькуватий.
Як зі столицями.
Країн надто багато. Це не моя вина.
Добре. Швидко. Батьки не знають, що я тут.
Що ти їм сказала?
Що в мене математична група.
На математиці я сказала, що в мене балет.
А на балеті, що мушу вчитися.
Як тобі це сходить з рук?
Треба завжди планувати наперед.
Не знаю.
Мені страшно.
Не хочу неприємностей.
Усе це заради нашого бізнесу.
Ти хіба не хочеш заробляти?
Бути незалежним?
Хочу.
То що обереш?
Дозволь тобі помогти.
Тату, мама Піки чекає надворі.
Вона завезе мене до мами.
Так, це по дорозі.
Добре. Дуже дякую.
Я рада, що мама пускає тебе до нас.
Я все їй пояснила, і вона зрозуміла.
Добре.
Ми завжди тобі раді.
Ти добре впливаєш на цього твердолобого.
Тому уважно слухай, що тобі каже подруга.
Саме це я йому й торочу.
Мама вже, мабуть, зачекалася.
-До зустрічі, пане Рамон. -Бережи себе.
Бувай, тату.
Ну…
твій вихід.
Пам'ятай: потрібні фото кісток.
Зламані кістки, відкриті переломи, кров, кишки – усе таке.
Що кривавіше, то краще.
-І все шли мені. -Так.
Може, це не найкраща думка.
Ти ж наче сміливий?
Доведи.
Уперед!
Іди вже.
З іншого боку.
Заскочимо до мами.
Нащо?
Побачиш.
Телефон.
Я просто хотів пофоткати.
«Просто хотів пофоткати».
Сядь позаду.
Негайно.
-Іди звідси. -Попався.
Привіт, малий.
А ми збиралися на пошуки.
Забереш мене завтра?
Не знаю. Побачимо.
Добре, тату. Па-па.
Більше мене так з Пікою не дуріть!
Заходь.
-Тобі личать окуляри. -Аякже.
-На добраніч. -Люк, зачекай.
Дякую за твою доброту до нас.
І за окуляри.
Це пусте.
Але можна пораду?
Не будь для дітей виключно босом.
Будь їм і татом.
Щоб вони побачили в тобі хорошу людину.
Чому я так вважаю?
Бо я б не впорався з цією ситуацією
так добре, як ти.
Бо я ж майбутнє, а ти – минуле.
Просто… я тут з матір'ю твоїх дітей.
Рамоне, прийми Божі обійми.
Він осяє найтемніший шлях.
-Дякую. -Благослови тебе Боже.
Пастор роздає мені поради. За кого він себе має?
Пріоритети змінилися Тепер я сплачую рахунки
Я кинув пити Я більше не хуліган
Уже не маю грошей На пошуки в старих добрих…
-Що таке? -Діти.
Я ваш бос, але також і батько.
Як ти, Маркусе?
Я?
Нормально. Потихеньку, Рамоне.
-Тобі хтось щось сказав чи… -Що сказав?
Нічого. У мене все норм.
А ти, Маріґабі? Як справи?
Що з тобою? Ти якийсь дивний.
Я в порядку.
Просто хочу знати, як ви.
Бо дуже вас люблю.
Рамоне.
Ти знову вмираєш?
Та ну вас…
То ні?
Як там моя улюблена швидка?
Люба Кармен. Усе добре.
Маєш щось для нас?
Ви далеко від півночі міста?
П'ятнадцять хвилин?
-Є виклик. -Десять.
Непритомна дитина. Мама у відчаї.
Близько до площі Луїса Кабрери.
Їдемо. Надішли локацію.
Гаразд.
Я вдома вчасно
Скидаю штани І забиваю на рими
Що? Ми на місці?
-Вітаю. -Вітаю.
-Ви мати? -Так. Проходьте.
Син порізався металом два дні тому.
У нього піднялася температура, і я викликала сімейного.
Він його оглянув і виписав ліки від гарячки, але син далі пітнів.
Ви дзвонили лікарю?
Він не відповідає.
Я сама. Чоловік у відрядженні.
Чанґо, візьми ноші. Я піду з нею.
Добре, лікарко. Зараз будемо.
-Сюди. -Добре.
Скільки синові?
Вісім.
Пам'ятаєте, які ліки виписав лікар?
Ні.
Не переживайте. Потім я гляну на упаковку.
Сюди, будь ласка.
Син у своїй кімнаті. Він…
Він уже довго спить.
Лікарко, сюди, проходьте.
Так.
Слава богу!
Він уже не гарячий.
Це мій Денні.
Я підійду ближче.
Данієлю, синку, прокидайся.
Температури вже немає, так?
Немає.
Зачекайте тут. Я сходжу по ліки.
З ним усе буде добре?
Так, не переживайте. Я спущуся на хвильку й вернуся.
Чуєш, сину? Усе буде добре.
Чорт, чорт.
Малий мертвий. Її син умер.
Брате, викликай копів.
-Чому? -Малий мертвий.
Жартуєш.
Принеси діазепам, п'ять міліграмів.
Лікарко.
-Вона в стані шоку. -Ви його оглянете?
Діазепам.
Так. Авжеж. Тому ми приїхали.
-Треба відвезти його в лікарню. -Ні, ні.
Не в лікарю. Він нікуди не поїде. Ні.
Добре, оглянемо тут. Потрібно…
Не підходьте. Ви його вилікуєте?
Так, але вам треба заспокоїтися…
-Не чіпайте мене! -Тихо.
-Ви його вилікуєте? -Тихо. Ми хочемо помогти.
-Тату! Тату, сюди! -Що?
Діазепаму нема, але взяв щось інше.
Ні! Відпустіть! Чому? Ні!
-Пані, спокійно. -Ми хочемо помогти.
-Рятуйте! -Для вашого ж добра.
-Тримайте її. -Рятуйте!
Тихо, тихо.
Усе гаразд. Уколола?
Так. Є.
Ще щось?
МЕДИЧНА ЕКСПЕРТИЗА
Потрібна автопсія,
але судячи зі стану тіла, то приблизно чотири, п'ять днів.
-Так. -Щось іще?
Довелося ввести заспокійливе, щоб угамувати пані.
За цю пані ми відповідальності не беремо, це точно.
Прошу, виручіть.
Такі правила, велетню.
Мені жаль.
Це все? Ми вже їдемо.
А ви?
Я сказав вашим дітям, що це не наша проблема.
Що ж нам робити?
Хто ввів заспокійливе? Ми чи ви?
Окрім того, ми не заберемо її в такому стані.
-Вам не можна? -Ні, це складно.
Коли прокинеться у лікарні, то даватиме свідчення.
На все добре.
От же ж.
-А що ти чекав, Рамоне? -Їдьмо.
Ці козли ніколи нічого не роблять.
Ви їдьте, я наздожену.
Добре. Тільки швидко.
Обережно. Не варто її будити.
КЛОЗАПІН 10 МГ
ГАЛОПЕРИДОЛ
ЗОТЕПІН
Зараза.
Гей.
-Ми в повному лайні. -Що? Що вже?
Вона давно не приймає таблетки.
Які таблетки?
Купу антипсихотиків.
Отаку ми її до судмедекспертів не повеземо.
А якщо прокинеться, доведеться знову колоти.
Скажу судмедекспертам,
що відвеземо її в психіатричну лікарню Бернардіно.
Туди приймуть без страховки. Якщо буде спокійна.
-Їдьмо. Швидко. -Так.
-Лікарко. -Де я?
Розслабтеся. Усе добре.
-Де мій син? -У лікарні. Ми їдемо туди.
Не переживайте.
Спокійно.
Так. Заплющте очі.
І спіть. Так.
-Тихо. -Неси мідазолам.
Добре.
Де він, лікарко?
Десь тут, але ти тут розвів бардак.
Нема, лікарко.
Мусить бути.
Гей, ні, ні! Що ви робите?
-Не чіпайте мене. -Ми вам поможемо.
-Заспокойтеся! -Де мій син?
-Ні, ні! -Тату, обережно!
-Що з вами таке? -Ні! Де мій син?
-Обережно! -Тату. Тату!
Пані, заспокойтеся.
-Ні, ні. Покладіть. -Не підходьте.
-Не підходьте до мене! -Тихо.
-Ми всі спокійні. -Тихо.
Тихо. Обережно.
Чорт. Пані, вгамуйтеся.
-Гей! -Ні!
-Тримай за ноги. Раз, два, три. -Ні. Випустіть!
Відпустіть!
Лікарко!
Усе нормально.
-Пані, прошу. Я допоможу. -Випустіть!
Рамоне!
-Швидко, бинти! -Данієль!
-Ми веземо вас до нього. -Випустіть!
Випустіть мене звідси!
Синочок!
Ліків немає.
-Вона божевільна. -Дай мені.
-Мій син. Прошу. -Тихо. Усе нормально. Усе буде добре.
Мій син!
Ні!
Випустіть мене звідси. Благаю вас, молю! Благаю.
Колесу кінець.
Тато бачив поперечну тягу?
Забудь. Шестірня зламана.
Надіємося, він не вмре від інфаркту.
Чорт.
Вибач, Рамоне. Але психів ми не возимо.
Ми її не заберемо.
Ти прекрасно розумієш, що ми за безплатно не працюємо.
Мої хлопці поможуть змінити шину.
Але на цьому все.
Більше зробити не можемо.
-Розумію. Це… -«Розумієш»?
Що ти «розумієш»?
Усе як завжди.
Як же набридло, що, коли стається якесь гівно, всі тікають.
Але Тамайо завжди біжать на поміч.
Щоб на нас насрали.
Не маєш що сказати?
Маріґабі!
Що з дочкою, Рамоне?
То були ви.
Ви вбили мого сина.
Це все ви.
Ви вбили мого сина.
Ваш син уже був мертвий.
Ми не могли його врятувати.
Мені жаль.
Кажуть, що емоції, які ми стримуємо, нікуди не діваються.
Не вмирають.
Вони живуть, а тоді вириваються значно гіршими.
Однак легко судити, коли дивишся збоку.
Чорт, Наєлі.
Я хотіла, щоб ми зблизилися ще більше.
Далі в новинах: інфляція в Мексиці росте.
Індекс споживчих цін злетів на 9,2%…
Ти не спиш.
Може, не слід було нічого казати Рамонові.
Не знаю, я хотів показати, як я ціную його старання.
Бо це важко.
Йому важко бачити в мені брата.
Не знаю, сонце. Коли я думаю, що Рамон і ціла банда
приходитимуть сюди, коли захочуть…
Якщо чесно, це дивно.
Але послухай: якщо ти цього хочеш,
якщо це приносить тобі радість, то і я радітиму.
Це моя сім'я.
Люк.
Я тебе люблю.
Надіюся, ти задоволений.
ПСИХІАТРИЧНА ЛІКАРНЯ ПІВДНЯ МЕХІКО
Пані в нормі. А швидка в гівні.
І ми заробили прекрасний нуль песо.
Знову.
А що ти від мене чекав?
Ти знаєш, як усе влаштовано. Психів ніхто не хоче брати.
Ми не звемо їх «психами», Рамоне.
Гляньте.
На ремонт піде багато грошей.
А в нас зайві не водяться.
Лікарко, їдемо.
Лікарко?
Лікарко!
Зараза.
Дивись!
-Що це? -Я з'ясувала, що сталося з Наєлі.
У Наєлі був безсимптомний субараханоїдальний крововилив.
Коли її стабілізували,
то перевірили ребра, легені, ногу
і все, що несло прямі ризики.
А крововилив тривав.
Тому в неї боліла голова.
-І… -Тамайо.
Коли вона пила аспірин від болю…
-Тамайо. -…її кров розріджувалася і спричинила…
-Тамайо. -…кисневе голодування.
Таку проблему
можна було діагностувати й вилікувати,
якби вона пішла в лікарню, а не займалася самолікуванням.
Тому ти пропустила іспит?
Ти цим займалася?
Я мусила зрозуміти.
Це моя вина. Якби я відправила її в лікарню…
-Ні, ні. -…вона була б жива,
-але я порадила їй аспірин! -Ні, ні.
Це не твоя вина. Ні.
Якби не ти, вона вмерла б після землетрусу.
Розумієш? То була не твоя…
Зачекай.
Зачекай, Тамайо.
Не так.
Тамайо, чекай!
Тамайо!
Вибач, велетню, але на цей раз усе кепсько.
Не кажи так.
Це буде недешево.
Про яку суму мова?
-У тебе буде інфаркт. -Привіт.
Маркусе.
Що таке, лікарко? Ти нас дуже налякала. Де ти?
Далі ви без мене.
Стоп, що?
Тобто «без тебе»?
Де ти? Ми заїдемо по тебе й усе обговоримо.
Скажи тату, що…
Я не працюватиму у швидкій.
Та ну, Маріґабі. Не треба, не…
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська