Juan tok det.
-Kom og gjør jobben. -Helvetes løgnere.
-Hva? -Rodri, hva skjer?
-Kom, pappa. -Ikke gå!
Er det sånn profesjonelle paramedics gjør det? Nekter å hjelpe.
-Han drakk eddik og bakepulver. -Ikke film.
Han spiste også en sånn en.
Han drakk eddik og bakepulver, men spiste også såpe.
Slutt å lyve. Det er folk som virkelig trenger oss.
-Tenk over hva du sier. -Hva mener du? At vi lyver?
Du så ham. Han dør.
-Har vi en pasient? -Nei. Vi drar.
-Kom. -Nei, vær så snill. Hjelp oss.
Juanchi er en idiot. Han gjorde noe dumt og frådet om munnen.
Han spiste såpe. Jeg sverger.
Få dem inn. Vi gir dem rabatt på turen.
-Hva heter du? -Paulina.
Du må fortelle sannheten. Det kan være noen som virkelig trenger oss.
Hvorfor tror du meg ikke? Hva mener du?
-Gjør jobben din. -Vennen min dør. Hjelp meg.
-Fort dere. -Lar dere ham dø?
Slutt å filme. Ok?
Jeg sverger. Hjelp oss. Du må tro meg.
-Til sykehuset med "heltene". -Flytt deg. Du trenger ikke filme.
Trodde det å jobbe under press var din greie.
Her har vi bestefar.
Liker du å leke helt?
Fyren vet ikke hva han gjør.
Hvor studerte du medisin?
Pappa. Idioten hostet nettopp.
Blir han verre?
En person i hans tilstand verken hoster eller nyser.
-Hvem ler? Hva er det som skjer? -Den dumme hurpa løy til meg.
-Er det Rodri Netea? YouTuber-dritten? -Følger du meg, bror?
Jeg følger ikke drittsekker.
Hvis dere var ordentlige paramedics ville dere oppdaget det.
Du er frekk som ringte etter en ambulanse.
Stakkars jævler. Dette må fortelles.
-Stopp, Marcus. -Jeg kan ikke. De må betale oss.
-De prøver å lure oss. -Juanchi.
-Så du lyset? -Kom deg ned derfra.
-Stopp, Marcus! -Kom deg ned!
Du må stoppe, Marcus.
Faen. Drittsekk.
-Faen! Skulderen min! -Hold deg stille.
-Hjelp meg. -Jeg hjelper ikke den dritten.
-Vi må snu ham. -Han får skulderen ut av ledd. Hjelp ham.
-Unna vei. -Kom igjen.
-Du kan gå. Ikke vær en dritt. -Skulderen min!
Kom deg opp, din dritt.
Din jævel. Nå vil du ha hjelp.
-Au! Faen! -La ham være.
Skulderen min, for faen.
Hjelp meg.
Jeg ba deg hjelpe meg.
-Så hjelp ham! -Skulderen min!
-Vil du ha hjelp? Sånn.
Kjør oss til sykehuset.
-Stopp, Marcus. -Hva?
-Til sykehuset.
-Kjære. -Hva er det, hurpe?
-Stopp ambulansen! -Greit, doktor.
Tullinger. Dere vet ikke hvem vi er.
-Kom deg opp. Nå, drittsekk! -Hva?
-Marigaby.
-Kom dere ut. Dra til helvete. -Hva faen gjør du?
-Nei, nei, nei. -Dra til helvete!
-Ut. Kom igjen. -Jævla knøler!
-Dra til helvete. -Vent! Mobilen min.
-Vil du ha den? -Gi meg den.
Ikke faen. Helvete heller.
Gi deg, vennen.
Her er mobilen din.
Du vet ikke hvem vi er.
-Dra til helvete. -Rasshøl!
INSPIRERT AV DOKUMENTAREN FAMILIA DE MEDIANOCHE
Traume, operasjon, sterk hodepine, cerebrovaskulært utfall.
FETTEMBOLISMESYNDROM ASPIRIN
Det finnes alltid en anamnese, noe vi ikke vet.
Det er det vanskelig å forstå.
DAG 5
Hun sa hun fant på alt der og da under freestylen.
Det er tull. Det var gjennomtenkt. Og så jævlig sårende.
Marigaby?
Hører du?
Her betror jeg meg til deg, men du bryr deg ikke.
Nei, jeg hører. Men du må innse at du rotet det til.
-Jeg gjorde ingenting. -Hva mener du? Hva om du hadde vunnet?
-Hvordan ville hun følt seg da? -Gi deg.
-Ikke gnål. Jeg sier det bare som det var. -Vil du ha et råd? Snakk med Cris.
Når man ikke snakker, samles alt opp.
Det går til helvete. Man vet ikke hvor man står eller hvor man skal.
-Går det bra? -Ja. Hvordan det?
Jeg forsto ingenting av det du sa.
Du har sittet der hele dagen og skrevet av fra Bibelen eller noe.
Hyggelig å se deg. Du forlot oss.
Han er "Justice Bieber" nå.
-Vi så deg på tv. Du var søt. -Hørte du det?
Jeg bryr meg ikke om å bli kjendis. Men folk må føle seg trygge.
Broren min er en helt. Han blir en god far også.
Hva?
Han har hele pakka, i tilfelle noen vil stille seg i kø.
-Vi ses. -God natt. Ha det.
-Hva er det med deg? -Hva?
-Det finnes en brorkode, María Gabriela. -Hva er en brorkode?
Kom inn.
-Det er ikke til å tro. -Du er sint. Derfor er jeg her.
-For å forklare. -Hva da?
-Trodde vi var venner. -Jeg hadde ikke noe valg.
Jeg gjorde alt. Jeg leste artikler, gikk på forelesninger…
-Men du ble operert. -Ja, men…
Hadde jeg ventet, ville jeg vært død.
Jeg er såret. Så såret at jeg ikke kan ta imot pasientene dine lenger.
Hvordan kan jeg gjøre det godt igjen? Bare si det.
Jobb for meg.
Hva mener du med det?
Jeg må ha en som kan koordinere ambulansene og pasientene som kommer inn.
Jeg tenkte du kanskje ville ha en kopp kaffe…
Hjelp meg, Ramón. Fyren min sluttet, og sjefen legger press på meg.
-Det er bra for deg. Du kan bli bra igjen. -Jeg vet ikke.
Du vil få god lønn.
Helseforsikring. Til og med noen gavekort.
Jeg setter pris på det.
-Men kontorlivet passer ikke til meg. -Hør her, Ramón.
Livsstilen din passer ikke til hjertet ditt.
De gjorde sikkert ikke en god jobb. Vis meg det senere.
Gjør det for familien. Tenk over det.
Jeg SMS-et deg.
-Sier vi ikke hei lenger? -Hei.
Jeg svarte deg.
Jeg tror ikke jeg så det. Jeg jobbet. Jeg har noen spørsmål angående Nallely.
-Ikke bli besatt av det. -Jeg er ikke besatt av det.
Folk dør. Det er helt klart.
Da bør du vite at du ikke må bli så involvert i pasientene dine. Ok?
Jaså? Fortell meg hvordan jeg skal gjøre jobben min.
Du har for mye på gang. Du har skolen, ambulansen, familien.
Vennen din fra skolen.
-Vil du heller snakke om det? -Jeg vil vite hvor vi står.
Vi står ikke noe sted. Vi kan være sammen med hvem vi vil.
-Vi er voksne. -Så slutt å mase om jenta. Hun er død.
Og det er alt. Du kan ikke redde alle.
Du er forskrudd.
Jeg er dum som trodde vi hadde noe til felles.
Vent!
Greit. Dere har fulgt meg. Dere kan dra.
Vi blir her en stund.
Vet dere hva som plager meg mest?
At dere ikke stoler på meg.
Greit. Kom deg inn. Vi står her.
Du… Oppfør deg.
-Hva gjør du? -Gå inn!
-Dette er hyggelig. -Hva?
Dette.
Å følge ungene på skolen.
Å gjøre det sammen. Det gir gode minner.
Du fulgte aldri ungene på skolen.
Du var sliten etter jobben og sov som en bjørn.
Ja, men da er det hyggelig å kunne gjøre det for første gang.
Jeg vet hva du er ute etter. Vi har snakket om det.
Nei, jeg holder bare samtalen i gang.
Kysset vårt her om dagen sendte deg blandede signaler. Men…
Et deilig kyss!
-Vi blir ikke sammen. -Aldri si aldri, Lety.
Det ville bli kaos. Vi ville bare oppføre oss som før.
Nei, jeg er en ny mann.
Jeg er framtidens Ramón.
Framtidens Ramón har ingenting med fortidens Ramón å gjøre.
-Du ser lik ut. -Nei, nei. Jeg ser etter en kontorjobb.
-Jeg har fått tilbud. -Jaså?
-Jeg spiser sunnere. -Så bra for deg.
Men vi kan bare være venner.
-Det er best for ungene. -Greit.
-Venner. -Venner.
-Men med goder. -Gi deg, Ramón. Vær så snill.
Oppfør deg.
-Hvorfor var du sånn? -Du ville gå på scenen alene.
Så en av oss kunne vinne.
-Du kom til finalen og vant. -Og?
Men du trengte ikke å fornedre meg foran familien min.
Mamma, pappa og broren min var der, men du dreit i det. Hvorfor?
Jeg var såret.
Fordi du forlot meg.
Jeg ville sikre at vi vant, ikke forlate deg.
Jeg kan ikke endre på det nå, men vi kan snakke om det som skjer med oss.
Husker du at jeg er gravid?
-Det har jeg da ikke glemt. -Hva skal vi gjøre?
Det du ønsker.
Jeg vet at du ønsker det. Men si noe. Hjelp meg å ta et valg.
Jeg gjør akkurat det du sier.
-Det du vil, Crisis. -Mann deg opp. Hva skal vi gjøre?
Crisis…
Hvem er jeg?
Marcus.
Det er Marcus og Crisis.
Ikke sant?
Det går bra.
Jeg vet hva vi skal gjøre.
Vi skal ha ungen.
Og du skal si til familien at vi drar.
Hvor er du?
Eksamen begynner!
Pokker.
Pass deg!
Faen! Slipp meg inn.
Hva kan jeg gjøre for deg, frøken Ambulanse?
-Jeg jobber ikke på ambulansen. -Ble du lei av å være på tv?
-Jeg kom for å snakke om eksamen. -Hvilken eksamen?
Den du ikke møtte opp til?
Det var galt.
-Jeg vil be deg om å la meg få ta den. -Det er ikke rettferdig overfor de andre.
Nei, og jeg ville ikke spurt, men jeg prøver å gjøre det rette.
Jeg prøver virkelig.
Greit.
Du kan få ta eksamen utenom avtalt tid denne gangen.
Får jeg?
Ja.
Takk. Jeg har ikke hatt det så lett i det siste.
Men det beste du kan oppnå er 80 %. Det må være rettferdig.
Tusen takk. Ja.
Det er fordi jeg mener du har en lys framtid foran deg.
Du er ikke så ille som folk sier.
Det er din siste sjanse.
Ikke ødelegg den.
Takk.
Marigaby.
Hva vil du?
Jeg er her for å undervise.
Du trenger ikke forklare.
Ok.
-Ha det. -Vi ses.
-Husker du jobben din? -Ja, det er ikke vanskelig.
Du er ganske god til å glemme ting.
-Som hovedstedene. -Det er for mange stater. Ikke min skyld.
Fort deg. Foreldrene mine vet ikke at jeg er her.
-Hva sa du til dem? -At jeg måtte øve til mattemaraton.
Jeg sa til mattegruppen at jeg hadde ballettime.
-Og til danselæreren at jeg måtte lese. -Hvordan klarer du det?
-Man må ligge et skritt foran. -Jeg vet ikke. Jeg er redd.
Jeg vil ikke ha problemer.
Vi gjør dette for bedriften vår. Vil du tjene penger? Være økonomisk uavhengig?
Ja.
Hva blir det til?
Hjelp meg å hjelpe deg.
Pikas mor skal hente henne utenfor. Hun sa hun kan kjøre meg til mamma.
-Ja, vi kjører forbi der. -Det er greit. Tusen takk.
Jeg er glad moren din lar dere få være sammen.
Ja, jeg forklarte alt for henne, og hun skjønte det.
Bra. Du er alltid velkommen hit?
Du har god innflytelse over denne tosken.
Du får høre etter hva vennen din sier.
Det er det jeg alltid sier. Mamma venter nok utenfor.
-Vi ses, Mr. Ramón. -Ha det bra.
Vi ses, pappa.
Vel…
Det er din tur.
Husk at vi trenger bilder av bein,
beinbrudd, bein som stikker ut, blod, innvoller, alt sånt.
Jo mer blod, desto bedre. Send dem til meg.
Kanskje det ikke er en så god idé.
Sa du ikke at du er modig? Så bevis det.
Kom igjen!
Kom igjen.
Den andre siden.
-Vi må stoppe hos mamma. -Hvorfor det?
Du skal få se.
Mobilen min.
Jeg ville bare ta bilder.
"Jeg ville bare ta bilder." Sett deg baki. Kom igjen.
-Du skal ut. -Du ble tatt.
Hei sann.
-Vi skulle til å lete etter deg. -Henter du meg i morgen?
Jeg vet ikke. Vi får se.
Ok. Ha det.
Ikke gjør det igjen. Verken du eller Pika.
-Kom igjen. Brillene er kule. -Ja.
-Ha en fin kveld. -Luke?
Takk for at du er så grei mot familien min. Og takk for brillene.
Ikke bry deg om det.
Får jeg gi deg et råd?
Ikke bare vær dine barns sjef.
Vær faren deres. Da får de se det jeg ser. En fin fyr.
Hvordan vet jeg det?
Jeg hadde ikke taklet denne situasjonen så godt som deg.
Siden jeg er framtiden og du fortiden. Det at jeg er her med dine barns mor.
Ramón, jeg ber deg ta Guds hånd. Han lyser opp selv de mørkeste stier.
-Takk. -Gud velsigne deg.
Presten ville gi meg råd. Hvem tror han at han er?
Prioritetene endres Regningene må betales
Jeg drikker ikke mer Er ingen tufs
Er ikke penger til meg For å finne…
-Hva er det? -Dere.
Jeg er sjefen deres, men også far.
Hvordan går det, Marcus?
Med meg?
Det går bra. Helt supert, Ramón.
-Sa noen noe til deg? -Som hva da?
Ingenting. Jeg har det bra.
Marigaby, hvordan går det?
-Hva er det? Du oppfører deg rart. -Det går bra.
Jeg vil vite hvordan dere har det fordi jeg er glad i dere.
Ramón.
-Du skal vel ikke dø igjen? -Men for helv…
Skal du?
Hvordan har favorittene mine det?
Kjære Carmen. Vi har det fint. Har du noe?
-Hvor langt er dere fra nordsiden? -Et kvarter.
Vi fikk en telefon. Bevisstløs mindreårig. Moren er desperat.
-Nær Plaza Luis Cabrera. -Vi er på vei. Send adressen.
Greit.
Jeg kommer hjem i tide Er ferdig med mine rim
Er det her?
-God kveld. -Hei.
-Er du moren? -Ja, kom inn.
Sønnen min kuttet seg på metall for to dager siden.
Han har fått feber, så jeg ringte legen.
Han sjekket ham og ga oss medisin, men han fortsetter å svette.
-Har du snakket med legen nå? -Han tar ikke telefonen.
Jeg er alene. Mannen min er på reise.
Hent båren, Chango. Jeg blir med henne.
Greit. Vi kommer.
-Denne veien. -Ja.
-Hvor gammel er han? -Åtte.
-Husker du hva medisinene het? -Nei.
Jeg kan sjekke esken senere.
Denne veien.
Han er på rommet sitt.
Han har sovet en stund.
-Her borte, doktor. -Ja.
Takk og lov!
Feberen er borte.
-Dette er Danny. -Jeg skal komme litt nærmere.
Daniel, du må våkne, vennen. Feberen er borte, ikke sant?
Borte.
Jeg skal hente medisiner.
-Vil det gå bra? -Ikke bekymre deg. Jeg kommer snart.
Hører du det? Det vil gå bra.
Faen, faen, faen.
Ungen er død. Det er over. Han er død.
Kom. Ring politiet.
-Hvorfor? -Ungen er død.
Tuller du?
-Gi meg 5 mg diazepam. -Doktor?
-Fort. Hun har fått sjokk. -Kommer du?
Diazepam.
Selvfølgelig. Det er derfor vi er her.
-Vi må ta deg med til sykehuset… -Nei. Han trenger ikke dra noe sted.
Greit, da gjør vi det her. Men vi må…
-Ikke kom nær meg. Skal du hjelpe ham? -Ja, men du må holde deg rolig…
-Ikke rør meg! -Rolig.
-Skal du gjøre ham frisk? -Vi vil hjelpe deg.
-Pappa! Nå! -Hvorfor?
-Ingen diazepam. Bare det her. -Nei, slipp meg!
-Rolig. -Vi vil bare hjelpe deg.
-Hjelp meg! -For ditt eget beste.
-Ta tak i henne. -Hjelp!
Rolig, rolig.
-Det går bra. Er du ferdig? -Ja. Ferdig.
Mer informasjon?
Det blir nødvendig med obduksjon.
Men med tanke på kroppens tilstand, vil jeg si fire, fem dager.
-Greit. -Noe mer?
Vi måtte gi henne beroligende.
-Men vi kan ikke ta ansvaret for henne. -Kom igjen. Hjelp meg.
Sånn er reglene. Beklager.
Er vi ferdige her? Skal vi dra?
-Hva med deg? -Det er ikke vårt problem.
Hva skal vi gjøre?
Hvem ga henne beroligende? Oss eller dere?
Vi kan ikke ta henne med slik.
-Ikke. -Det er komplisert.
Hun kan avgi forklaring når hun våkner på sykehuset.
-God natt. -God natt.
-Dra til helvete. Hva forventet du, Ramón? -Kom.
Drittsekkene gjør ingenting.
-Gå dere. Jeg kommer snart. -Greit, bare fort deg.
Vær forsiktig. Hun må ikke våkne.
Fy faen.
Hei.
-Nå får vi problemer. -Hva er det?
Det er lenge siden hun tok medisinene sine.
-Hvilke medisiner? -Masse antipsykotika.
Vi kan ikke ta henne med sånn. Hvis hun våkner, må vi gi henne mer.
Jeg sier til rettslegen at vi tar henne med til Fray Bernadinos psykiatriske.
De tar henne uten forsikring hvis hun er rolig.
-Fort. -Greit. Kom igjen.
-Doktor. -Hvor er jeg?
Ta det med ro.
-Hvor er sønnen min? -På sykehuset. Vi skal dit nå.
-Ikke bekymre deg. -Ta det med ro.
Så, så. Lukk øynene.
Bare sov. Sånn.
-Rolig. -Gi meg midazolam.
Ok.
Hvor er det?
Det burde være her. Du har rotet fælt.
-Det er ikke her. -Det bør være der.
Nei, nei! Hva gjør du?
-Ikke rør meg. -Vi vil hjelpe deg.
-Ro deg ned. -Hvor er sønnen min?
-Nei, nei! -Forsiktig.
-Hva er det med deg? -Hvor er sønnen min?
-Vær forsiktig! -Pappa!
Du må roe deg.
-Nei. Legg fra deg den. -Hold deg unna!
-Hold dere unna! -Rolig.
-Vi er rolige. -Rolig.
Forsiktig.
Faen. Ok. Du må roe deg.
-Hei! -Nei!
-Ta beina hennes. En, to, tre. -Nei, slipp meg ut!
-Doktor! -Det går bra.
-Jeg vil hjelpe deg. -Få meg ut!
Ramón!
-Jeg må ha bandasjer. -Daniel!
-Vi tar deg med til ham. -Slipp meg ut herfra!
-Sønnen min! -Ampullen er ikke her!
-Hun er gal! -Gi meg en.
-Sønnen min! -Så, så. Det går bra.
Sønnen min! Sønnen min!
Nei!
Slipp meg ut. Jeg ber dere. Vær så snill.
Det er ødelagt.
-Så faren deres stangen? -Glem det. Pinjongen er ødelagt.
Får håpe han ikke dør av hjerteinfarkt.
Beklager, men vi tar oss ikke av gale folk.
Vi kan ikke ta henne.
Vi har ikke noen mulighet til å gjøre ting gratis.
Gutta mine hjelper deg med dekket, men det er alt. Vi kan ikke gjøre mer.
-Jeg forstår. -"Jeg forstår"?
Hva mener du? Det er alltid det samme.
Jeg er lei av at alle trekker seg så fort noe går galt.
Men Tamayo-familien kommer. Så vi kan bli rundlurt.
Har du noe å si?
Marigaby!
Hva er det med henne?
Det var du.
Du drepte sønnen min.
Det var du.
-Du drepte sønnen min. -Han var alt død.
Det var ingenting vi kunne gjøre.
Jeg er lei for det.
Følelsene vi ikke viser forandrer seg hele tiden.
De dør aldri.
De begraves levende og kommer igjen senere, enda verre.
Det er enkelt å si det når man står utenfor og ser inn.
Pokker, Nallely. Skulle ønske vi kunne blitt bedre kjent.
Inflasjonen fortsetter å stige i Mexico.
Konsumprisindeksen økte 9,2 %…
Du er sent oppe.
Kanskje jeg ikke burde sagt noe til Ramón.
Men jeg vil han skal forstå hvor mye jeg setter pris på innsatsen hans.
Faen, det er vanskelig for ham å se meg som en bror.
Av og til tenker jeg på hvordan Ramón og gjengen
kommer hit når de vil og… Det er rart, for å være ærlig.
Men om det er det du vil, og om det gjør deg glad, så blir jeg også glad.
De er også min familie.
Luke.
Jeg elsker deg.
Håper du er fornøyd.
PSYKIATRISK SYKEHUS
Damen har det bra, men ambulansen er føkka.
Og vi har tjent akkurat ingenting. Igjen.
Hva forventet du? Det er ingen som vil ta seg av gærningene.
Vi kaller dem ikke det, Ramón.
Se her.
Reparasjonen vil koste.
Vi har ikke penger.
Vi drar, doktor.
Doktor?
Doktor!
Pokker.
Se her!
-Hva? -Jeg vet hva som skjedde med Nallely.
Hun hadde subaraknoidalblødning uten symptomer.
Da de stabiliserte henne, sjekket de bare ribbeina, lungene, beina
og det som var størst fare der og da.
Men så fortsatte blødningen.
Og derfor fikk hun hodepine, som de tilskrev tilstanden hennes.
-Og… -Tamayo.
Da hun tok aspirin for hodepinen…
-Seriøst? -…ble blodet tynt.
-Tamayo. -Hjernen fikk oksygenmangel.
En slik skade kunne blitt påvist og behandlet
om hun dro til sykehuset istedenfor å la meg gi henne medisiner.
Og derfor rakk du ikke eksamen?
Gjorde du dette?
Jeg må forstå.
Om jeg hadde sendt henne til sykehuset, ville det gått bra.
-Men jeg ga henne aspirin! -Nei, nei. Det var ikke din skyld.
Uten deg ville hun dødd etter jordskjelvet. Forstår du det?
Vent. Vent.
Vent. Tamayo.
Ikke sånn.
Tamayo, vent!
Tamayo!
Beklager, men det er store skader.
-Ikke si det. -Jo, og det er ikke billig.
Hvor mye?
-Du vil få hjerteinfarkt… -Hva skjer?
-Marcus? -Hva skjer? Du skremte oss. Hvor er du?
-Dere må gjøre dette alene. -Vent nå litt… Hva?
Hva mener du med "alene"? Hvor er du? Kan vi snakke om det?
Si til pappa at…
-Jeg gir meg på ambulansen. -Gi deg, Marigaby. Ikke gjør…
Tekst: Tina Shortland