Šī būs liela diena, mīļā.
Es rīkojos tā, kā ir pareizi, vai ne?
Ja tas nāk no tavas sirds, tad tu rīkojies pareizi.
Aiziet!
Greisa teiks, kad jānes gredzeni.
-Jā, tēti. -Ļoti labi.
Tētis teica, ka tu man pateiksi, kad jānes gredzeni.
-Jā. -Bet kā lai zinu, kad...
Es tev pateikšu. Neraizējies.
Līgava nāk!
-Kā es izskatos? -Viņa izskatās pēc princeses!
Paldies, Delfino.
Paldies.
Palīdzēsi, Delfino?
Paldies.
Viņa ir skaista.
Esiet sveicināti, bērni.
Lai Dieva svētība
pār jums.
Tas Kungs ir teicis:
"Vīrietis nedrīkst būt viens."
Viņam vajag dzīvesbiedru.
Jūs neprecat šo sievieti iekāres,
bet labāko nodomu dēļ.
Žēlsirdīgais Dievs, dod mums žēlastību
un ļauj pietuvoties Tavai valstībai.
Tā Kunga vārds.
Pateicība Dievam.
Piecelsimies.
Atrodamies šeit, pie altāra,
jo mīlošais Dievs
ļauj jums stāties šajā laulībā.
Nostājieties viens pret otru.
Ieskatieties viens otra acīs.
Jautāšu jums -
vai atrodaties šeit brīvas gribas kārtā,
ne spiedu?
Jā, tēvs. Brīvas gribas.
Vai apņematies mīlēt un cienīt viens otru,
dzīvot laulībā līdz pat mūža beigām?
Vai apņematies mīlēt un cienīt viens otru,
dzīvot laulībā līdz pat mūža beigām?
Piedod man.
Es nevaru.
Nē...
Kas notika?
Pedro!
-Uzmanīgi, jaunkundz. -Paldies, Delfino.
Tita!
Kur viņa ir?
-Kas noticis? -Tita!
Rozaura!
Tu zināji, vai ne?
Teici, lai viņa iet prom?!
-Nomierinies. -Ko tu izdarīji?! Laid mani!
Rozaura, lūdzu, nomierinies.
Tu atgriezies.
Rozaura.
Kas notika?
Kur tu biji?
Mums jārunā.
Nē.
Nesaki neko. Negribu to dzirdēt.
Es došos prom ar Titu.
Mēs nevaram turpināt šādi dzīvot.
Nē, es to nepieļaušu.
Vai neesam gana cietuši?
Ja tu nebūtu pieņēmis mātes vienošanos, neviens tagad neciestu.
Es neesmu nevienu krāpusi!
Apprecēju tevi, jo mīlēju tevi!
Es nekad tevi nemīlēšu.
Es zinu. Es to zinu.
Man vienalga.
Vai tev tas patīk, vai nē - būšu tev līdzās līdz pat nāvei.
Mums vēl ir laiks.
Arī tu vari atrast laimi.
Es nekad nebūšu laimīga.
Neļaušu tev un Titai būt laimīgiem.
Ja pametīsi šo namu, nekad vairs neredzēsi Esperansu.
Tu jau zaudēji dēlu.
Vai vēlies zaudēt arī viņu?
Jūs dosieties prom?
Kur dzīvosiet?
Pagaidām neko nezinu.
Galvenais, ka rīkojos pareizi.
Es zināju, ka šaubies.
Man vajadzēja laiku, lai izlemtu.
Tev bija jāaprec dakteris! Nekas cits.
Pienākumi, tradīcijas, manieres... Tu atgādini māti.
Tam nav nozīmes. Kad to apjautīsi?
Nesit viņai!
Ja te būtu mamma, tas nebūtu noticis.
Tu viņai klausītu!
Viņa meloja. Viņu piespieda apprecēties.
-Viņa mīlēja citu. -Tā nav tiesa.
Te nu bija labas manieres.
Tie ir meli. Jūs esat trakas.
Tu visu dzīvi gribi man nodarīt pāri!
Tevi interesē apkārtējo domas!
Tev nekad neesam rūpējušas mēs.
Pazūdies no manas mājas vienreiz!
Kad būsiet ar Pedro nolēmuši, dod ziņu.
Parūpējies par sevi.
Es mīlu tevi.
Ja vajadzēs, aizvilkšu Huanu pie tevis aiz auss!
Aiz olām.
Džon.
Ko tu te dari?
Gribēju atvadīties.
Tas tev.
Tava kāzu dāvana.
Katram sava sērkociņu kastīte.
Tikai jāsaprot, kā tos aizdedzināt.
Leģendā ir teikts vēl kas.
Jāuzmanās un jādedzina tikai pa vienam sērkociņam.
Citādi emocijas ir pārāk spēcīgas. Ja visi sērkociņi aizdegas,
liesma degs mūžīgi.
Es nevēlējos tevi sāpināt.
Es zinu.
Ja gribi skaidrojumu, ne šodien.
Nē.
Es nevaru izturēt, ka neesam kopā.
Viņš ir tavs dēls.
-Uzvedos kā ēzelis. -Jā, tā ir.
Piedod man.
Un?
Tu mani nekrāpi.
Tev var uzticēties, Hertrudisa.
Un vēl?
Ir vēl kas sakāms?
Mani pārņēma greizsirdība.
Es biju ēzelis. Satraucos, jo padomāju, ka...
Ka tu mīli kādu citu.
-Un vēl? -Piedod man.
Tu man ļoti pietrūksti.
Piedod man.
Hertrudisa.
Nāksi vai paliksi tur?
Noliksi viņu gulēt?
Ko tu gribi?
Man vairāk bērnu nebūs.
Esperansa būs pie manis līdz miršu.
Neapzinies, cik kaitīga ir šī tradīcija?
Man nekā cita nav.
Esperansai ir tiesības uz savu dzīvi.
Esmu gatava to pieņemt.
Bet neatņem viņai tēvu.
Brauc prom un nekad neatgriezies.
-Tu man pietrūki. -Tu man vēl vairāk.
Noglabā to.
Kādu dienu mūsu Hosesito to redzēs.
Jā.
Man jāatgriežas.
Noteikti ir cits veids, kā kaut ko mainīt.
Tu gribēji cīnīties man līdzās. Kas notika?
Mums tagad ir dēls.
Jā, tā ir.
Bet nevaru atstāt savus vīrus.
Nevaru vienkārši pazust.
-Neesmu dezertieris. -Protams, ka ne.
Es zinu, ka neesi.
Bet Hosē tevi vajag.
Tad braucam.
Tu neatmetīsi savas idejas. Es neatmetīšu savas.
Man nav izvēles.
Ko tu patiesībā vēlies?
Gribu, ka parūpējies par sevi.
Es atgriezīšos pie jums.
Zvēru.
Te tu esi.
Gatava?
Jā.
Kas vainas?
Bija gara diena.
Tā bija brīnišķīga.
Arlabunakti.
Pedro.
Šo vēstuli rakstu,
jo neesmu pietiekami drosmīga, lai atvadītos, skatoties acīs.
Pieņēmu Rozauras piedāvājumu.
Es aizbraukšu.
Ja paliksim kopā
šeit vai kur citur,
Rozaura neļaus tev vairs satikt Esperansu.
Vēl ļaunāk -
uzspiedīs viņai to pašu tradīciju, ko man. Tā izpostīs viņas dzīvi.
Es nevaru to pieļaut.
Tradīcija aizies kapā kopā ar mani.
Parūpējies par Esperansu. Es par viņu rūpēšos vasarās.
Esmu pārliecināta,
ka mēs abi padarīsim viņu brīvu.
Šodien atsakos no savas laimes, lai Esperansa būtu laimīga.
Bet atsakos arī no tevis.
Es meklēšu savu brīvību.
Lūdzu, nekad nešaubies par manu mīlestību pret tevi.
No attāluma mīlam viens otru jau kopš bērnības.
Visiem būs labāk, ja tā tas arī paliks.
Ardievu, Pedro.
Todien de la Garsu sieviešu dzīves mainījās uz visiem laikiem.
Kamēr Tita izdzīvoja iekšēju revolūciju, dumpinieki
par spīti spēku zaudējumiem
arī turpināja cīnīties.
-Jātnieks! -Kas?
-Palīdzi. -Dod šurp.
Es viņu pieskatīšu. Skrien!
Laiks ritēja, un Rozaura turēja vārdu.
Ik vasaru veda Esperansu pie Titas.
Uzmanīgi.
-Sveika, Esperansa! -Sveika, tante Tita.
Nāc iekšā.
Arī Tita ievēroja vienošanos.
Viņa nekad nemeklēja Pedro.
Tā vietā viņa redzēja, kā Esperansa pieaug.
Ar laiku Tita atrada to mieru, ko tik ilgi bija meklējusi.
Viņas dzīve bija rāma,
adot un gatavojot ēdienu,
gaidot nākamo tikšanās reizi ar Esperansu.
Gluži tāpat, kā reiz rīkojās Nača,
Tita mācīja Esperansai savus kulinārijas noslēpumus.
Šī garšviela smaržo pēc...
Tas ir garšaugs.
Tā ir piparmētra.
Pareizi.
Griez plānākās šķēlītēs, lai vieglāk sacept.
Pedro vairs neatjaunoja intīmo saikni ar Rozauru.
Viņš bija lielisks tēvs.
Veltīja sevi un savu prātu meitai,
lai cīnītos par citu cilvēku tiesībām.
Kā zemes īpašnieks viņš izveidoja likumus,
lai uzlabotu strādnieku darba apstākļus.
-Drošu ceļu, mīļā. -Paldies, tante.
Nekavējies.
Laiks turpināja ritēt.
Iedomājos, ka tikmēr
Tita un Pedro nekad nepārstāja domāt viens par otru.
Dziļi sirdī viņi zināja,
dzīvošana atstatus nāca par labu pārējiem.
1933. GADS
Un Esperansa?
Kur ir mana meita?
Es nezinu.
Esperansa!
-Pie mums ir ciemiņi. -Nāku, mammu.
-Atā, Aleks. -Atā.
Visu labu, kundze.
Ko tu darīji ar Dr. Brauna dēlu?
Jaunkundzei nepieklājas tā uzvesties.
Es slikti jūtos. Tev par mani jārūpējas.
Rozauras sāpes pieņēmās spēkā.
Pedro atraidījums,
viņas slēptā vēlme neļaut Esperansai atrast mīļoto
un sirdī turētais rūgtums
lika viņai iekšēji palēnām pūt.
Mammu! Mammu?
Kas notika, mammu? Mammu!
Mammīt...
Viņa ir mirusi.
Pēc Rozauras nāves
Esperansa lūdza Titai sagatavot ēdienu gaidāmajam pasākumam.
Tita piekrita, jo zināja, ka Pedro būs aizņemts pilsētā.
Atgriešanās rančo lika Titai atcerēties sāpīgus brīžus.
Arī skaistos mirkļus, par kuriem sen bija piemirsts.
Todien viņas gatavoja pildītas paprikas.
Šo ēdienu ceļ galdā Meksikas neatkarības svētkos.
Ja paprika ir labi pagatavota,
tās iepriecina ikvienu, kas tās ēd.
Gatavošana kopā ar Esperansu virtuvē, kurā viņa piedzima,
kur viņa uzauga un tik daudz ko apguva,
ļoti aizkustināja Titu.
Viņa juta sevī spēcīgu brīvības sajūtu.
Jau atkal šī sajūta nonāca ēdienā, ko gatavoja.
PILDĪTĀS PAPRIKAS
Tēti, iepazīstināšu tevi ar draugiem.
-Nāc te. -Labi.
Kā sokas?
-Tas ir Beto. -Labdien.
Un viņa sieva.
Sveiki.
Pateicos dzīvei par to,
ka mūsu ceļi ir krustojušies.
Šodien gribu uzsaukt tostu
par tevi, manu skaisto Esperansu.
Un par jums visiem. Priekā!
-Priekā! -Es arī gribu!
Pirms ķeramies klāt pie maltītes.
Es...
Esmu emociju pārņemta.
Vēlos pateikties tēvam,
mātei,
dārgajam vīratēvam
un tev, Aleks,
ka padari mani par laimīgāko sievieti pasaulē.
Un vēl es vēlos pateikties kādam lieliskam cilvēkam.
Viņa man iemācīja un parādīja,
ka varu dzīvē sasniegt visu, ko vēlos,
ka nav ierobežojumu
un ka brīvība nav dāvana.
Par to katru dienu jācīnās.
Zinu, ka šodien esmu šeit...
Pateicoties tev, Tita.
Esmu laimīga, ka man esi tu.
Ja godīgi, tu man esi kā otra māte.
-Priekā! -Priekā!
Bravo!
Dēls.
Bravo!
-Kas ir viņš? -Nezinu.
-Tu viņu ielūdzi? -Tas nav Hosē?
Tante Hertrudisa.
Mana tante!
Māsiņ!
Jūs tik skaisti izskatāties! Fina!
Sveika.
-Patīkami. Esmu Tita. -Priecājos.
Hosē, cik tu liels!
Priecājos, ka beidzot tevi satiku.
Nāc satikt manu ģimeni.
Liels paldies.
Cik gards ēdiens!
Cik maigs!
Tita de la Garsa!
Vienā acu mirklī
čili no traukiem pazuda.
Viesi to ar prieku notiesāja.
Tikmēr ikkatrs no viņiem
ļāva sev izjust to brīvību,
ar kādu Tita šo ēdienu gatavoja.
-Leo! -Jā, kungs?
-Vēl vienu! -Labi.
Bravo.
Dēls.
Bija jāpaiet 20 gadiem,
lai Pedro un Tita beidzot justos brīvi būt kopā.
Viņi šo brīdi bija gaidījuši visu savu dzīvi.
Todien viņu mīlestība pārkāpa laika robežas.
Kaisle pēc tik daudziem gadiem,
nebeidzamā gaidīšana,
atkasaltikšanās spēks...
Jūtu bija tik daudz.
Mīlestības pārpārēm.
Visi viņu sērkociņi
vienlaicīgi aizdegās.
Pirms kāda laika uzzināju,
ka šādi stāsti nav nedz patiesi, ne izdomāti,
jo to balstās uz puspatiesībām,
labiem meliem
vai izplūdušām atmiņām.
Atmiņām, kas izgaist uguns dūmos
vai ko nomāc garšvielu smarža.
Gluži kā receptē,
tā tie sajaucas ar visu pārējo.
Šis ir stāsts par Titu, manas vecvecmāmiņas māsu.
Par manu vecvecmāmiņu Esperansu, kas izglāba viņas recepšu grāmatu.
Par katru de la Garsu sievieti.
Stāsts, kas varbūt nav patiess,
mums, sievietēm, atgādina, ka esam sava likteņa noteicējas.
Šis stāsts turpinās dzīvot, kamēr vien būs kāds,
kas gatavos šīs receptes.
Tulkoja: Evelīna Ķiršakmene Iyuno