Mieloji, bus puiki diena,
Darau, ką reikia, ar ne?
Jei darai iš širdies, tai taip ir reikia.
Paskubėk!
Greisė pasakys, kad atnešti žiedus. Gerai?
-Taip, tėti. -Puiku.
Tėtis sakė, tu praneši, kai reiks atnešti žiedus.
-Taip. -Bet kaip man...
Pasakysiu, nesijaudink.
Štai ir nuotaka!
-Ar gražiai atrodau? -Ji atrodo kaip princesė!
Ačiū, Delfinai.
Dėkui.
Ar padėsi, Delfinai?
Dėkui.
Ji labai graži.
Sveiki atvykę, broliai.
Lai Viešpats jus
visus palaimina.
Dievas sakė:
"Negerai žmogui būt vienam.
Sukursiu jam tinkamą partnerį."
Vedi šią moterį ne iš troškimo,
o turėdamas geriausių ketinimų.
Dieve Visagali, pasigailėk mūsų
ir leisk mums būti tavo karalystėje tuo pačiu metu.
Girdėjote Viešpaties žodį.
Šlovinam tave, Viešpatie.
Atsistokim.
Mes susirinkom prie altoriaus,
nes šlovingasis Dievas
suteiks jums malonę sudaryti santuoką.
Stokit vienas prieš kitą.
Pažvelkit viens į kitą.
Klausimas:
ar jūs čia esat nieko nespaudžiami
ir savo valia?
Taip, tėve. Savo valia.
Ar jūs nusiteikę mylėti ir gerbti vienas kitą
ir gyventi santuokoje likusį gyvenimą?
Ar jūs nusiteikę mylėti ir gerbti vienas kitą
ir gyventi santuokoje likusį gyvenimą?
Atleisk.
Negaliu.
Ne.
Kas nutiko?
Pedrai.
-Atsargiai, panele. -Ačiū, Delfinai.
Tita!
Kur ji?
-Kas nutiko? -Tita!
Rozaura!
Tu žinojai, ar ne?
Liepei jai išvykti?
-Aš ne... Nusiramink. -Ką padarei? Paleisk mane!
Rozaura, privalai nusiraminti.
Grįžai.
Rozaura.
Kas nutiko?
Kur išėjai?
Reikia pasikalbėti.
Ne.
Nesakyk. Nenoriu girdėti.
Aš išvykstu su Tita.
Negalim toliau taip gyventi.
Ne, to nebus.
Ar neužtenka kentėti?
Jei nebūtum priėmęs mamos sutikimo, niekas nekentėtų.
Aš nieko neišdaviau!
Ištekėjau, nes myliu tave!
Aš niekada tavęs nemylėsiu.
Žinau.
Man nerūpi.
Nors ir nepatinka, būsiu šalia iki mirties.
Dar turim laiko.
Tu irgi galėtum būti laiminga.
Aš niekad nebūsiu laiminga.
Neleisiu tau ar Titai džiaugtis laime.
Jei išeisi, niekad nepamatysi Esperanzos.
Jau praradai sūnų.
Nori prarasti ir ją?
Judu išvykstat?
Kur gyvensit?
Dabar nieko nežinau.
Svarbiausia, kad padariau, ką reikėjo.
Žinojau, kad nesi užtikrinta.
Per ilgai sprendžiau.
Tekėti už gydytojo buvo tavo pareiga. Tereikėjo susituokti!
Pareiga, tradicijos, geros manieros. Kalbi kaip mama.
Tai visai nesvarbu. Kada pagaliau suprasi?
Nemušk jos!
Jei mama čia būtų, to nebūtų nutikę.
Būtum jai paklususi!
Ji mums melavo. Buvo priversta ištekėti.
-Ji mylėjo kitą vyrą. -Netiesa.
Štai ir tavo geros manieros.
Melas. Jūs abi beprotės.
Bandai mane įskaudinti. Visą gyvenimą manęs nemėgai!
Tau terūpi padaryti gerą įspūdį!
Mes tau niekad nerūpėjom!
Dink iš mano namų!
Kai su Pedru nuspręsit, ką daryti, pranešk.
Sėkmės.
Myliu tave.
Myliu.
Jei Chuanas nepasirodys, pati už ausies atvesiu.
Čiupsiu jam už kiaušų!
Džonai.
Kodėl tu čia?
Norėjau atsisveikinti.
Čia tau.
Buvo vestuvinė dovana.
Visi turim degtukų dėžutes.
Tereikia detonatoriaus.
Legenda byloja kai ką daugiau.
Turim būt atsargūs ir uždegt po vieną degtuką.
Kitaip jei bus intensyvūs jausmai ir visi degtukai užsidegs,
liepsna viską sunaikins.
Nenorėjau tavęs įskaudint.
Žinau.
Jei nori pasiaiškinimo, aš to nedarysiu. Ne šiandien.
Ne.
Negaliu būti atokiai nuo judviejų.
Čia tavo sūnus.
-Aš niekšas. -Taip, niekšas.
Atleisk man.
Ir?
Tu manęs neišdavei.
Galiu tavim pasitikėti, Gertrūda.
Ir?
Ką dar pasakysi?
Mane užvaldė pavydas.
Buvau tikras mulkis. Supykau, nes pamaniau...
Kad tu myli kitą.
-Ir? -Atleisk man.
Labai tavęs ilgiuosi.
Atleisk man.
Gertrūda.
Eisi ar ne?
Nunešk jį į lovą.
Ko nori?
Daugiau vaikų neturėsiu.
Esperanza liks su manim iki mirties.
Nejau nesupranti, kokia ši tradicija skausminga?
Man nieko nebeliko.
Esperanza turi teisę gyventi, kaip ji nori.
Aš susitaikysiu.
Bet neatimk iš jos tėvo.
Važiuok toli ir nebegrįžk.
-Pasiilgau tavęs. -Aš dar labiau.
Pasidėk į saugią vietą.
Kada nors Chosesitas pamatys.
Taip.
Privalau grįžti.
Esu tikra, kad yra kitas būdas viską pakeisti.
Norėjai kautis kaip aš. Kas nutiko?
Dabar turim sūnų.
Tiesa.
Bet negaliu išduoti vyrų.
Negaliu tiesiog dingti.
-Aš ne dezertyras. -Žinoma, ne.
Aš tą žinau.
Bet Chosė tavęs reikia.
Tai eime.
Tu nepaminsi savo įsitikinimų, o aš savųjų.
Neturiu kitos išeities.
Ko iš tikrųjų nori?
Noriu, kad pasirūpintum savimi.
Aš grįšiu dėl judviejų.
Prisiekiu.
Štai kur tu.
Pasiruošusi?
Taip.
Kas nutiko?
Buvo ilga diena.
Ji buvo nuostabi.
Labanakt.
Pedrai,
rašau šį laišką,
nes nesu pakankamai drąsi pažvelgti į akis ir atsisveikinti.
Priėmiau Rozauros pasiūlymą
ir išvykstu visam laikui.
Jei mudu liksim kartu
čia ar kur kitur,
Rozaura neleis tau matytis su Esperanza.
Blogiausia,
kad ji pasmerks ją tęsti tokią pat tradiciją, kuri sugadino man gyvenimą.
Aš to neleisiu.
Tradicija baigsis su manim.
Rūpinkis Esperanza. Aš ja rūpinausi vasarą.
Esu tikra, kad mudu
padėsim jai tapti laisva moterim.
Šiandien atsisakau savo laimės, kad suteikčiau ją Esperanzai.
Ir atsisakau tavęs
rinkdamasi savo laisvę.
Prašau, neabejok mano meile tau.
Mes mylėjom viens kitą per atstumą nuo pat vaikystės.
Visiems bus geriau, jei taip ir liks.
Sudie, Pedrai.
Tądien de la Garzų moterys pasikeitė į gera.
Tita kovojo dėl vidinės revoliucijos,
sukilėliai, nors ir tapo silpnesni,
irgi nesiliovė kautis.
-Raitelis! -Kas jis?
-Padėk man. -Duok man.
Aš juo pasirūpinsiu. Nagi, bėk!
Laikui bėgant, Rozaura tesėjo žodį.
Ji kiekvieną vasarą veždavo Esperanzą pas Titą.
Atsargiai.
-Labas, Esperanza. -Labas, teta Tita.
Užeik. Nori pagalbos?
Tita irgi paisė susitarimo.
Ji niekad nebeieškojo Pedro.
Kaip padėką matė augančią Esperanzą.
Tita rado ramybę, kurios taip ilgai ieškojo.
Ji gyveno ramiai,
mezgė, gamino maistą
ir laukdavo susitikimo su Esperanza.
Kaip ir Nača,
Tita mokė Esperanzą maisto ruošimo paslapčių.
Šios žolelės išskiria kvapą...
Čia žolelė.
Mėta.
Taip, mėta.
Supjaustyk ploniau, kad būtų paprasčiau iškepti.
Pedras daugiau su Rozaura nebebendravo intymiai.
Jis buvo pavyzdingas tėtis.
Atidavė savo kūną ir sielą dukrai
ir kovojo už neturtinguosius.
Kaip žemvaldys jis leido įstatymus,
pagerinančius šalies darbo sąlygas.
-Saugios kelionės, mieloji. -Ačiū, teta.
Greit grįžk.
Laikas bėgo.
O tuo metu
Titra su Pedru nesiliovė galvoti vienas apie kitą.
Giliai širdyje jie žinojo, kad būti atskirai
yra geriausia visiems.
1933
O Esperanza?
Kur mano dukra?
Nežinau.
Esperanza!
-Turim svečių. -Ateinu, mama.
-Sudie, Aleksai. -Sudie.
Viso, ponia.
Ką veikei su dr. Brauno sūnum?
Nemanau, kad jaunai mergaitei dera taip elgtis.
Be to, blogai jaučiuosi. Privalai manim rūpintis.
Rozaurai skausmas stiprėjo.
Pedro atstūmimas,
slaptas noras apsaugoti Esperanzą nuo meilės
ir pagieža, kurią laikė širdyje,
privertė ją pūti iš vidaus.
Mama!
Kas nutiko, mama?
Mamyte.
Ji mirė.
Po Rozauros mirties
Esperanza paprašė Titos padėt paruošt maistą šventei.
Tita sutiko, nes žinojo, kad Pedras turės reikalų mieste.
Grįžusi į rančą Tita vėl prisiminė skaudžius įvykius.
Ir prisiminė nuostabius seniai įvykusius dalykus.
Tądien ji ruošė aitriąsias paprikas su riešutais,
patiekalą, kuris yra Meksikos nepriklausomybės dienos simbolis.
Sakoma, jei paprikos deramai iškepa,
jos gali nušviesti bet kokio jas paragavusio žmogaus sielą.
Ji ruošė patiekalą su Esperanza virtuvėje, kur ši ir gimė,
kur augo ir daug ko išmoko.
Tita labai susijaudino.
Ji pajuto stiprų laisvės jausmą
ir vėl šis jausmas buvo perteiktas į maistą.
AITRIOSIOS PAPRIKOS SU RIEŠUTAIS
Tėti. Noriu supažindinti su draugais.
-Eikš. -Gerai.
Kaip tu?
-Čia Betas. -Labas.
-Ir jo žmona.
Sveika.
Dėkoju gyvenimui,
kad mūsų keliai susipynė.
Šiandien noriu pakelti taurę
už tave, mano gražioji Esperanza.
Ir už jus visus. Į sveikatą!
-Į sveikatą. -Aš irgi noriu pasisakyti!
Prieš pradedant valgyti.
Tai...
Jei neužgoš jausmai.
Noriu padėkoti tėčiui,
mamai,
mielam uošviui
ir tau, Aleksai,
kad esu laimingiausia moteris pasaulyje.
Noriu padėkoti nuostabiam žmogui,
kuris mane išmokė ir parodė,
kad gyvenime galiu pasiekti viską,
kad nėra ribų
ir kad laisvė yra tikra dovana,
dėl kurios reikia kovoti kasdien.
Žinau, kad šiandien aš esu čia
tik dėka tavęs, Tita.
Džiaugiuosi, kad esi šalia.
Tiesą sakant, tu man kaip antra mama.
Į sveikatą.
-Į sveikatą. -Bravo.
Sūnau.
Bravo.
-Kas čia? -Neįsivaizduoju.
-Kvietei juos? -Čia ne Chosesitas?
Teta Gertrūda.
Mano teta!
Sese!
Kaip gražiai atrodai! Fina!
Labas.
-Malonu susipažinti. Tita. -Malonu.
Chosė, koks tu didelis!
Džiaugiuosi, kad pagaliau susitikom.
Susipažink su mano šeima.
Labai ačiū.
Koks gardus patiekalas.
Koks švelnus,.
Čia Tita de la Garza!
Akimirksniu
paprikos dingo iš lėkštės.
Svečiai jomis mėgavosi.
Kol valgė po vieną
leido sau pajusti laisvę,
kurią jausdama Tita ruošė patiekalą.
-Leo! -Taip, pone.
-Pagrok dar vieną dainą! -Gerai.
Bravo!
Sūnau.
Tik po 20 m.
Pedras ir Tita pagaliau pajuto laisvę būti kartu.
Jie laukė šios akimirkos visą gyvenimą.
Tądien jų meilė įveikė laiką.
Troškimas po tiek metų,
begalinis laukimas,
sąjungos svarbumas.
Buvo tiek daug jausmų,
tiek daug meilės,
kad visi jų turimi degtukai
užsidegė vienu metu.
Seniai seniai
sužinojau, kad istorijos nėra nei geros, nei blogos,
nes jose yra tik pusė tiesos,
o pusė melo
arba neaiškių prisiminimų.
Prisiminimai, prapuolę gaisruose,
arba užšifruoti prieskonių kvapuose.
Kaip ir bet kuriam recepte
jie susimaišo su kitais ingredientais.
Čia istorija apie mano tetą titą,
prosenelę Esperanzą, kuri išsaugojo receptų knygą,
ir apie kiekvieną kitą Garzų moterį.
Istorija, tiesa tai ar melas,
primena, kad mes, moterys, esam savo likimo kalvės.
Ir istorija tęsis, kol bus tų,
kurios gamins pagal tuos receptus.
Vertė: Neringa Keršulienė Iyuno