-Ko tu gatavo? -Grauzdiņus.
Vēlies?
Kas notiek?
Esmu miris.
Šādi sapņi aprakstīti vairākās omītes māsas Titas dienasgrāmatā.
Pat sapņos viņa nespēja izbēgt no skaudrās realitātes.
Robertito nāve,
lielais mātes naids, kas mudināja viņu ieslēgt šeit
un nesenās ziņas par Pedro nāvessodu
visbeidzot atņēma viņai balsi.
Runā, ka Tita tik daudz raudāja,
ka viņai beidzās asaras.
Tāpēc viņa turpināja raudāt,
līdz izžuva no iekšpuses.
Tajā laika apstākļu sakritības dēļ
Pjedrasnegrasa piedzīvoja vislielāko sausumu tās vēsturē.
Bet Tita nezināja, ka dažus kilometrus no sava ieslodzījuma
noticis brīnums.
Citi saka - lode izgāja caur plaušām un sirdi neskāra.
Citi - ka karavīra šautene iesprūda.
Viņa krūtīs trāpīja tikai ložu fragmenti.
Es domāju, ka iejaucās liktenis,
lai Pedro Muskiss nemirtu, esot tālu prom no Titas.
RANČO "LAS PALOMAS"
-Noskaidroji adresi? -Jā.
-Pasteidzies! -Labi.
Nestājies.
Ja Elenas kundze uzzinās, cauri būs!
ĪGLPĀSA, TEKSASA
Par Titu de la Garsu.
-Kas noticis? -Vajadzīga palīdzība.
Mirklīti.
Dakter, kā varam palīdzēt?
Labrīt, māt.
Ierados apraudzīt Titu de la Garsu.
-Titu? -Jā.
Kā zināt, esmu ģimenes draugs. Elenas kundze lūdza viņu apciemot.
Viņa ir ļoti aizņemta.
Grib pārliecināties, ka Titai nekas nekaiš.
Aizvedīsiet mani pie viņas?
Meitene neko neēd.
Daktera vizīte nenāks par ļaunu.
Tita.
-Jēziņ. -Nezinām, ko iesākt.
Never muti vaļā.
Elenas kundze nesūta naudu.
Nezinām, ko iesākt.
Pilnībā dehidratējusies.
Ko jūs darāt? Vajag viņas mātes atļauju!
Tiešām domājat, ka viņa var gaidīt?
Jums nav tiesību viņu vest prom!
Ja Tita nomirs, jūs būsiet atbildīgas!
Jūs to vēlaties?
Es izstāstīšu Elenas kundzei!
Viņš ir tur.
Dziļumā.
Pedro...
Greisa.
Greisa!
Atnes serumu, lūdzu.
Tēt, kas viņa ir?
Viņu sauc Tita.
-Viņai paliks labāk? -Jā.
-Dakter. -Paldies.
-Vēl ko? -Nē, paldies.
Ejiet.
NEMIERNIEKU NOMETNE. SV. ELENAS KANJONS
Pedro?
-Hertrudisa? -Labrīt.
-Kur es esmu? -Pie mums, Pedro.
-Tu te esi jau vairākas dienas. -Dienas?
Domājām, ka nepamodīsies.
Tev ļoti paveicies, Pedro. Tu izdzīvoji.
Rokās vienmēr šī lente.
Tita. Man ir...
Man jāatrod Tita.
Hertrudisa.
Aizved mani pie viņas. Lūdzu.
Nevaram doties uz "Las Palomas".
Vairs ne.
Tavs tēvocis nu ir ģenerālis.
Viņam pieder tava tēva rančo.
Visur ir karavīri, tāpēc nācās pamest nometni.
Un mans tētis?
-Viņam viss kārtībā? -Nezinu.
Apēdiet kaut ko.
Citādi jūs neatgūsieties.
Zinu, ka dzirdat mani.
Te jūs esat drošībā.
Ar mani un Greisu.
Paldies.
Neļaušu viņām jums nodarīt pāri.
Es apsolu.
-Kā tu jūties? -Labāk.
-Kas noticis? -Esmu muļķis.
Mani gandrīz nogalināja, un kā vārdā?
Pat nespēju nosargāt tēva rančo.
Es jūs pievīlu.
-Tu darīji, ko varēji. -Nē.
Pieļauju vienu kļūdu pēc otras.
Biju savtīgs.
Paskat, kādu kaitējumu nodarīju.
Nekad vairs neredzēšu savu dēlu.
Lūdzu.
Palīdzi man atgūt Titu.
Paskat tik!
Tev vairāk dzīvību kā kaķim.
Jā.
Ko tagad?
Šajās haosa un mulsuma dienās
lūgsim par tiem, kuri cīnās,
lai Pjedrasnegrasā atgrieztos miers.
Lūgsimies arī par tiem, kuriem pieder rančo,
kuriem uzbrūk nemiernieki,
krāpnieki, kas izmanto mūsu valsts nelāgo situāciju,
lai laupītu un sētu paniku.
Šie ir tumši laiki.
Bet mēs joprojām ticam uz vissvēto Dievu.
Mēs ticam arī mūsu armijai,
ko vada ģenerālis Felipe Muskiss.
Lai viņa gaisma nes mieru
pār mūsu mīļo kopienu.
Piecelieties.
Kad viss atgriezīsies vecajās sliedēs?
Bez Madero šķita, ka nemiernieku grupas atkāpsies.
Atlikušas vien dažas, kas slēpjas kalnos, vai ne?
Kalnos un te.
Uzbrūk rančo, zog lopiņus.
Tas ir dažu dienu jautājums, līdz viņus notversim.
Ģenerāli Muskis, vai drīkstu?
Es skaidri izteicos - mums nav, par ko runāt.
Gribat, ka paceļu balsi?
Nedomāju, ka tā jūs izpelnītos vairāk uzmanības.
Jūsu ģimene ir sarīkojusi skandālu Pjedrasnegrasā.
Ko jūs gribat?
Vajadzīga īpaša atļauja meitai Rozaurai.
-Man viņu vajag rančo. -Ieroču kontrabandista atraitne?
Viņa neko neizdarīja.
Ja jūsu meita atgriezīsies, man nāksies viņu arestēt.
Atgādināšu, ka es jums ziņoju par brāļadēlu.
Un es turpretī atstāju dzīvu jūsu otru meitu, nemiernieci.
Esam kviti.
-Atvainojiet. -Pagaidi.
Došu daļu savas zemes. Liels darījums.
Nepieņemtu to pat dāvanā.
Vajadzētu daudz naudas, lai tur ko izaudzētu.
Tā zeme ir sausāka par jums.
Jūs esat nezvērs.
Neaizmirstiet, ka esat sieviete un viena.
Ja gribētu, atņemtu visu zemi.
Skaidrs?
-Felipe? -Jā, dārgā.
Dieva māte, lūdzi par mums, grēciniekiem,
tagad un mūsu nāves stundā. Āmen.
Esi sveicināta Marija, žēlastības pilnā, Kungs ir ar tevi.
Svētīta starp sievietēm.
Svētīts ir tavas miesas auglis Jēzus.
Svētā Marija, Dieva māte, lūdzi par mums, grēciniekiem,
tagad un mūsu nāves stundā. Āmen.
Tas nav tavs, Nikolas.
Tikai iemetu aci.
Labi.
Kāpēc Nikolass vēl ir te?
Sarunājām viņu laist vaļā.
Mums vajag vīrus.
Viņam nevar uzticēties.
Ja būtu nodevējs, sen jau būtu mūs nodevis.
Un Muskisu slēpnis? Domā, tā bija sakritība?
-Mēs to jau pārrunājām. -Bet nekāda rezultāta.
Zinu, ka negribi runāt, bet klusēšana to nemainīs.
-Nevaram laist Pedro atpakaļ. -Kāpēc?
Viņš mūs apdraudēt. Varbūt viņam sekos.
Cik ilgi vēl slēpsimies?
Nezinu. Līdz sagaidīsim komandu.
Mums jārīkojas. Mūsu cilvēki gaida. Gandrīz beigušās rezerves.
Dod ziņu, kad beidz sevi žēlot.
Izdalīsim atlikušās pupiņas un kukurūzu.
Gaļu sažāvēsim.
Līdz vistas sāks dēt olas.
Maz graudu vistām. Tos noglabāt?
Izbarojiet viņām. Mums vajag olas.
Akā maz ūdens, kundze. Visai nedēļai nepietiks.
Tad neviens nemazgāsies. Gaidīsim lietus sezonu.
Atcerieties, ka Dievs atlīdzina tiem, kas ir trūkumā.
Mēs izdzīvosim.
Es lūdzu aizdevumu. To apspriež,
bet man vajag jūsu palīdzību.
Skaidrs?
Nenokariet ģīmjus. Būs labi.
-Aizveriet durvis. -Jā, Elenas kundze.
Ejam.
Kas tur rakstīts?
MEIT, AR KATRU DIENU TE KĻŪST ARVIEN BĪSTAMĀK.
TE TEV NEBŪS DROŠI.
PALIEC, KUR ESI. GAIDI MANU ZIŅU. LAI DIEVS TEVI SVĒTĪ.
Es nevaru atgriezties.
Tas ir pārāk bīstami.
Kas tad notiks?
Kurš par tevi parūpēsies?
Liec viņu mierā.
Viņai vajag kapu, kur apraudāt vīru.
Ceru, ka viņa varēs drīz atgriezties Pjedrasnegrasā.
Es arī.
Šeit.
Apsēdieties, lūdzu.
Tā. Es jūs te atvedu, jo vēlos ko pastāstīt.
Sen atpakaļ
alķīmiķis atklāja vēsturē pirmo ķīmisko elementu.
Fosforu.
Viņš novēroja, ka, sajaucot ar skābekli, tas sprāgst.
Te ir tīrs skābeklis.
To ieguvu no ūdeņraža peroksīda.
Lai aizdedzinātu sērkociņu, nepieciešams palaidējs.
Tikai tā var iegūt tā gaismu un siltumu.
To stāstu, jo omīte, kura bija kikapū cilts,
teica, ka ar dvēselēm ir tāpat.
Iedomājieties, ka ikvienā no mums ir sērkociņu kastīte.
Skābeklis ir mīļotā cilvēka elpa.
Palaidējs - tas ir prieks, ko rada otra klātbūtne, siltums.
Mums to vajag, lai aizdegtu uguni.
Tita, ir ļoti svarīgi,
ka atrodat pareizos elementus, lai iedegtu iekšējo guni
un nodzīvotu piepildītu dzīvi.
Ja ne, sērkociņu kastīte var samirkt,
un to vairs nevarēs izmantot.
Dzīvē ir brīži, kad jāmeklē jauns palaidējs.
Tikai tā varam nepieļaut, ka liesma nodziest.
Tita, zinu, ka esat daudz pārcietusi.
Bet vecmāmiņa man teica - ja ar sērkociņu
uzrakstām, kas sāp, sāpes mazināsies.
Varbūt sāksim ar to - kāpēc jūs nerunājat?
Skatieties.
Vai vēlieties to pierakstīt uz šīs lapas?
Gatavs?
Parūpējies par manu māsu.
Domā, viņa mani pieņems atpakaļ?
Ceru, ka jā.
ES NERUNĀJU, JO NEGRIBU.
Brauns apjauta dumpinieciskuma garu
kā pirmo soli Titas garajā ceļā uz brīvību.
Viņš atļāvās iedomāties, ka Titas dzīvē palaidējs varētu būt viņš.
Tā.
Labu apetīti!
-Kas tas? -Ēdiens, Aleks. Gards ēdiens.
-Rostbifs. Tev garšo. -Vairs ne.
Nekā cita nav.
Ēd, Aleks. Gardi.
-Bet izskatās pretīgi. -Dēls.
-Es to neēdīšu. -Tad ej prom no galda.
Ej uz savu istabu.
Dakter, viņam viss būs labi.
Vai varu to apēst?
Jau kopš bērnības Tita nevarēja izturēt, redzot kādu neēdušu.
Tu viņam palīdzēji! Atdevi zirgu.
Ja viņu noķers, cauri ir. Es teicu!
Nevarēju viņu apturēt, Huan.
Tagad Pedro te visu nosaka, ko?
Kopš kura laika neesi manā pusē?
Es neesmu pret tevi, Huan!
Bet grādīgais un sakāve aizmiglo tev prāto!
Huan! Huan!
-Kas? -Nikolass.
Viņš nozaga tavu zirgu un šauteni.
Es teicu, ka žurka!
Pēc iespējas ātrāk jādodas prom.
Maitas gabals!
Novāciet visu! Dodamies.
Aiziet!
Ātri! Aiziet!
Labvakar.
Atvainojiet,
bet atcerējos, cik ļoti jums patīk gatavot.
Lai atlabtu, jāatrod savs palaidējs.
Iedomājos - varbūt gribat izmēģināt.
Virtuve ir jūsu rīcībā.
Kad vien vēlaties.
Palaidējs.
Tu slīksti bēdās, meit.
Tas ir normāli.
Tu daudz zaudēji.
Nav jāgatavo, ja nejūti to savā sirdī.
Atceries, ka laime ir tavās rokās.
Neļauj, ka tava laime ir atkarīga no kāda cita.
Dakter.
Malkas pietiek.
Ko jūs darāt?
Gribu atcerēties būvēt.
Aleks, palīdzēsi?
-Jā. -Uzmanīgi!
Uztaisīsim pārsteigumu Titai.
Ņem. Uzmanīgi.
-Nu, cik? -Divi.
Ģenerāli!
Te bija nometne, bet visi ir prom.
Aizgāja pirms pāris dienām.
Dodieties uz kalniem, atrodiet nodevēju.
Bez viņa neatgriezieties.
Šoreiz pats viņu kokā pakāršu.
-Aiziet! -Viņu laidiet vaļā.
Esmu pļāpa, bet ne melis.
Jūsu brāļadēls ir dzīvs.
-Man nevajag jūsu naudu. -Ko tad?
Gribu pievienoties jūsu gaļēdāju grupai.
Tādas nav.
Tās ir baumas un tenkas.
Kā tad.
Viņi ir tikai nemiernieki, kas aplaupa rančo.
Jums par to nav nekas zināms, vai ne?
Paldies.
Ļoti priecājos dzirdēt jūsu balsi.
Amaranta ziedi ir burvīgi.
Jā, tā ir.
Ja vēlies, varat nogriezt.
Zinājāt, ka vičoli to sauc par "vavi"?
Viņi tos uzskata par svētiem, jo iztur sausumu.
Vārds cēlies no grieķu valodas vārda "amaranthus",
kas nozīmē "nedziestošais zieds".
-Laimīšu konfektes. -Tieši tā.
To izmanto laimīšu gatavošanai.
Drīkstu izmantot virtuvi?
Tā ir jūsu.
Paldies.
Lai pagatavotu laimītes, no sākuma jāizžāvē skaras,
lai iegūtu amaranta sēklas.
Jāpievieno rozīnes, rieksti,
ķirbju sēklas un zemesrieksti,
ko silda uz lēnas uguns.
Otrā katlā izkausē prāvu daudzuma brūnā cukura.
Pievieno medu un dažus citrona sulas pilienus.
Grauzdētās sēklas pievieno maisījumam kopā ar amarantu.
Visas sastāvdaļas samaisa, masu iepilda formiņās.
Kad viņa sajuta brūnā cukura un medus saldumu uz lūpām,
Tita juta, kā sirdi ieskauj siltums.
Atvieglojums. Glāsts.
Varbūt tā bija zīme, ka viņas liktenis beidzot
ir viņas rokās.
AMARANTA LAIMĪTES
Circenītis...
Zvaigžņu gaismā...
Circenītis...
Guļ...
Arlabunakti, dēls.
Viņu sauca Emma.
Mira dzemdējot Aleksu.
Placenta palika dzemdē. Es nevarēju viņu glābt.
Viņa bija lieliska sieviete.
Tagad, kad kādu izdziedēju, liekas, ka atgūstu pazaudēto.
Man jāatzīstas.
Kad te ieradāties, baidījos zaudēt arī jūs.
Tita, zinu, kādas bija jūsu jūtas pret Pedro Muskisu.
Zinu, ka sērojat.
Bet ticiet man -
jebkuras sāpes,
lai cik lielas,
ar laiku pazūd.
Dzīve ir dāsna.
Tā nemitīgi dod iespēju būt laimīgiem.
Arlabunakti.
Delfino.
Jūs nošāva.
Ja kāds uzzinās, ka esmu dzīvs, šoreiz nogalinās pa īstam.
Ierados uzmeklēt Titu.
Viņas te vairs nav.
SANANTONIO, TEKSASA
-Labdien. -Laipni lūgti.
Paldies.
Ar atgriešanos, Rozaura.
Jūsu ciemošanās ir tieši laikā.
-Iesim. -Paldies.
Kā sokas, don Pedro?
Tā nolādētā kaite.
Teica, ka tā skar tikai strādniekus.
Paskaties uz mani.
Mirstu kā strādnieks.
Vēdertīfs nešķiro.
Un tev?
Kā iet tev?
Man sāp, redzot tevi šādu.
Tev jāturpina dzīvot.
Nē. Es nekad neaizmirsīšu Pedro.
Sērošu visu dzīvi.
Tāpat kā mana māte.
Piedodiet.
Negribu jūs apbēdināt.
Tavs...
Tavs apmeklējums liek man justies labāk.
Rozaura, tu esi ļoti jauna.
Turpini dzīvot.
Zinu, ka vēlat man tikai labu.
Bet es nezinu, kā.
Labdien.
Jums patīk?
Dievinu.
Alekss ļoti priecāsies.
Man jums daudz par ko jāpasakās.
Man jāpasakās jums par visu, ko paveicāt, dakter.
Neiebilstat, ka pāriesim uz "tu"?
Nepavisam.
Jā.
Es tā padomāju.
Negribu atgriezties "Las Palomas".
Te esmu laimīga.
Jūtos brīva.
Varbūt laimes sajūta, ko Tita ielika laimītēs,
iedrošināja Dr. Braunu rīkoties.
Tagad viņš bija pārliecināts, ka ir palaidējs, kas Titai vajadzīgs.
Paliec, cik ilgi vien vēlies.
Paldies.
Viņš atkal jutās gatavs mīlestībai.
Tita, varam parunāt?
Protams.
Nāc.
Negribu tevi satraukt,
bet ir kaut kas, ko vēlējos tev pateikt.
Smieklīgi.
Kad ieradies te, man vajadzēja rūpēties par tevi.
Bet tā biji tu, kas atgrieza mani dzīvē.
Esmu gatavs stāties pretī tavai mātei un visām sekām,
jo zinu, ka esi pelnījusi laimi.
Domāju, ka varu tev to dot.
Tita...
Vai precēsi mani?
Tajā pēcpusdienā visa drošība un rūpes,
un maigums, ko nekad nebija jutusi,
palīdzēja Titai pieņemt lēmumu.
Jā.
-Jā? -Jā.
Jā. Jā.
Atradām priekšnieku.
Laidiet mani!
Atveriet, Elenas kundze!
Atveriet!
Kurš grib, ka nošauju?
-Pazūdi, Nikolas! -Nē, no sākuma savākšu savu.
Neviens neieies rančo!
Šo namu esmu aizstāvējusi ar lielāku drosmi par jūsējo.
Mieru.
Kundze. Kundze!
Rokas nost no meitenes!
-Ņemiet viņu. -Lieciet viņu mierā!
Laidiet viņu, nezvēri!
Redzēsim, vai zināt šo.
Esmu tik garš kā ceļš.
Eju pāri laukiem, gar dzirnavām.
Bet neesmu vīrs vai sieva.
Vai tam ir kājas?
Kāju nav, bet prot skriet.
-Strauts? -Tuvu!
-Upe? -Tieši tā, Aleks!
Es uzminēju!
Zināju, ka uzminēsi.
Gardi cepumi.
Ļoti garšīgi, Tita. Paldies.
-Paldies, Tita. -Paldies.
-Paldies tev. -Vēl tēju?
Nē, paldies.
Atvadies, Aleks. Laiks gulēt.
-Vēl pēdējo? -Tas ir domāts visiem.
-Virtuvē ir vēl. Aizej. -Nu labi.
Bet no sākuma es pakutināšu tevi!
-Greisa, palīgā! -Es jau nāku.
-Ir jau vēls. -Lūdzu.
Neaukstējies.
Labi.
Tēt! Saki, kāpēc man jāiet gulēt?
Jāiet gulēt, jo esi mazs.
Bet rīt paspēlēsimies.
-Apsoli? -Jā.
Es iešu gulēt, bet tikai tad, ja arī nāksi.
Labi. Ejam.
Viss kārtībā?
Jā.
Man tevi aiznest?
Jā? Nāc.
Tūlīt atgriezīšos.
-Tēt, man tev ir mīkla. -Klausos.
-Iet gar dzirnavām... -Tā nav pareizi.
Es sākšu no sākuma. Tas iet pāri laukiem...
Runā, ka Pedro nespēja noraudzīties, kā Tita ir cita rokās.
Tonakt viņa sirds salūza.
Mīlestība, ko iepriekš juta pret viņu, pārvērtās greizsirdībā un spītā.
Bet zinu, ka tā nav patiesība.
Tonakt viņš apjauta,
ka viņš radītu Titas dzīvē tikai papildu ciešanas.
Tobrīd, kad viņa sirds bija sarauta gabalos,
Pedro pieņēma grūto lēmumu ziedot savu mīlestību,
lai Tita būtu laimīga.
Aiziet!
Aiziet, aiziet!
Aiziet!
-Delfino? -Jūsu māte, Titas kundze.
NĀKAMAJĀ SĒRIJĀ...
Apsūdzības attaisnotas. Parakstījis pats prezidents.
Ko tu te dari, Tita?
-Ļauj palīdzēt. -Kur Fina?
-Viņas te nav. -Nepieskaries man!
Uzmanieties, dakter. Tita jūsu dzīvi var pārvērst murgā.
Viņa nekad nepārstās mīlēt viņu.
Tulkoja: Evelīna Ķiršakmene Iyuno