Какво приготвяш? - Пържени филийки. Искаш ли?
Какво става?
Мъртъв съм.
Сънища като този
изпълват редица страници от дневника на прабаба ми Тита.
Дори в сънищата не можела да избяга от печалната си действителност.
Смъртта на малкия Роберто,
дълбоката омраза, подтикнала майка й да я затвори на това място,
и скорошната вест за разстрела и смъртта на Педро
накарали гласа й да замлъкне.
Казват, че Тита плакала толкова, че сълзите й пресъхнали.
След което продължила да плаче,
докато пресъхнала отвътре.
И точно в онези дни, случайно или не,
Пиедрас Неграс изживявала най-тежката суша в историята си.
Ала Тита нямала представа, че само на километри от затвора й
се било случило чудо.
Някои казват, че куршумът е минал между дробовете, запазвайки сърцето.
Други твърдят, че пушката на войника е засякла,
и всъщност само парченца от куршума са достигнали гърдите му.
Лично аз още вярвам, че съдбата се е намесила,
за да не умре Педро Мускис далеч от Тита.
КАТО ГОРЕЩА ВОДА ЗА ШОКОЛАД Алегриас от амарант
Ранчо "Лас Паломас"
Наизусти ли адреса? - Да, да.
Тичай тогава! - Веднага се връщам.
Не спирай за каквото и да било. Ако научи, г-жа Елена ще ни убие.
Игъл Пас Тексас
Става дума за Тита де ла Гарса. - Какво се е случило?
Нуждае се от помощ. - Почакайте ме секунда.
Докторе,
как можем да ви помогнем? - Майко, добър ден.
Тук съм да видя Тита де ла Гарса.
Тита ли? - Да.
Както знаете, аз съм семеен приятел, и доня Елена ме помоли да я посетя.
Тя е много заета жена.
Просто иска да се увери, че Тита е добре.
Бихте ли ми показали къде се намира?
Отказва да се храни,
така че навярно не би било излишно да я види лекар.
Тита?
Божичко! - Не знаем какво да правим с нея.
Не отваря уста дори за да се храни.
А доня Елена не ни е изпращала и песо,
затова, ако трябва да съм честна, не знаем как да постъпим.
Съвсем се е обезводнила.
Не... Какво правите? Нужно ви е разрешението на майка й, докторе.
Наистина ли мислите, че може да чака?
Не, нямате право да я отвеждате.
Ако Тита умре, вие ще носите цялата вина!
Искате ли да поемете тази отговорност?
Бъдете сигурен, че ще съобщя на доня Елена за това!
Ето го там! В дъното.
Педро...
Грейс. Грейс!
Докторе? - Донеси ми един серум, ако обичаш.
Тате, коя е тя?
Казва се Тита.
Ще се оправи ли? - Ще се оправи.
Докторе. - Благодаря ви.
Нуждаете ли се от още нещо? - Не, от нищо.
Да тръгваме.
Бунтовнически лагер Каньонът Санта Елена
Педро?
Хертрудис? - Добро утро.
Къде съм? - С нас си, Педро.
Вече от няколко дни си тук. - От няколко дни ли?
Точно така. Вече мислехме, че няма да се събудиш.
Това е изключителен късмет, Педро, жив си.
И не си пуснал тази панделка, откакто те намериха.
Тита. Трябва...
Трябва да отида за Тита.
Хертрудис,
моля те, заведи ме при нея.
Не може да идем в "Лас Паломас", Педро.
Вече не.
Назначиха чичо ти за генерал или нещо подобно.
И сега е собственик на ранчо на баща ти.
Навсякъде гъмжи от военни, затова трябваше да напуснем лагера.
Ами баща ми?
Той добре ли е? - Не знам.
Опитайте се да хапнете нещо.
Ако не се храните, не мога да ви махна серума.
Знам, че ме чувате.
Тук няма от какво да се страхувате. С мен и Грейс сте в безопасност.
Благодаря.
Няма да позволя да ви наранят отново.
Имате думата ми.
Как се чувстваш? - По-добре.
Какво ти става? - Става това, че съм идиот.
Става това, че едва не ме убиха, и за какво?
Не успях да опазя дори ранчото на баща си.
Разочаровах и вас.
Направил си всичко възможно. - Не.
Допусках грешка след грешка.
Мислех само за себе си.
Виж колко беди навлякох на всички ви.
Никога повече няма да видя сина си.
Моля те,
помогни ми да си върна Тита.
Гледай ти!
Оказва се, че имаш повече животи и от някоя котка, негоднико.
Така си е.
Нещо за пийване?
В тези объркани и смутни времена
изричаме молитва за всички онези, които продължават да се борят,
за да възстановят мира тук, в Пиедрас Неграс.
Молим се също така за собствениците на онези имения,
които бяха нападнати от бунтовници,
от крадци, които се възползват от безредиците в страната,
за да плячкосват и да всяват паника.
Изживяваме мрачни времена.
Но продължаваме да се уповаваме на нашия Отец.
Продължаваме също така да вярваме в нашата армия,
оглавявана от тук присъстващия генерал Фелипе Мускис,
за да може, воден от Неговата светлина, да преодолее всичко
и мирът да се завърне в тъй обичната ни общност.
Нека се изправим на крака.
Скоро всичко ще се върне към нормалния си ход.
Очакваше се, че без командването на Мадеро
бунтовническите групички на Виля ще отстъпят.
Останаха само единици, укриващи се из хълмовете.
Е, из хълмовете, но и тук!
Нападат имения, крадат добитък...
Въпрос на дни е тези бандити да ни паднат в ръцете.
Генерал Мускис, може ли да поговоря с вас?
Повече от ясно заявих, че няма за какво да говорим с вас.
Да не предпочитате да ви накарам да ме чуете с викове?
Не смятам, че така бихте могли да привлечете повече внимание.
Семейството вече ви се погрижи да го забележи цял Пиедрас Неграс.
И какво искате?
Искам специално разрешение за дъщеря си Росаура.
Имам нужда от нея в ранчото. - Вдовицата на трафикант на оръжия?
Тя не е направила нищо.
Ако дъщеря ви се завърне, ще се видя болезнено принуден да я арестувам.
Напомням ви, че аз предадох племенника ви.
И в замяна аз оставих жива другата ви дъщеря - бунтовницата.
Сметките ни са чисти.
Ако позволите. - Почакайте.
Предлагам ви част от земите си. На много добра цена.
Боже. Не бих приел, дори да ми я подарите.
Ще трябва да пръсна много пари, за да изкарам печалба от нея.
Онази земя е по-суха и от вас.
Вие сте животно.
Не забравяйте, че сте жена. И че сте сама на този свят.
Стига да исках, бих могъл да ви отнема всички земи.
Разбирате ли ме?
Фелипе! - Да, злато.
"Света Марийо, Майко Божия,
моли се за нас грешниците, сега и в смъртния ни час."
Сан Антонио, Тексас - "Радвай се, благодатна Марийо.
Господ е с Тебе, благословена си Ти между жените
и благословен е плодът на Твоята утроба, Иисус!
Света Марийо, Майко Божия, моли се за нас грешниците,
сега и в смъртния ни час."
Това не е твое, Николас.
Само гледам.
Щом си казал.
Защо Николас е още тук?
Бяхме се разбрали да го държим далече.
Трябват ни хора.
Той не заслужава доверие.
Ако беше предател, както казваш, досега да ни е предал на властите.
Ами засадата на Мускис? Да не мислиш, че беше случайност?
Вече го обсъждахме сто пъти. - Да, но не стигнахме доникъде.
Знам, че ти е неприятно,
но като не споменаваш нападението, не значи, че не се е случило.
Не може да позволим на Педро да иде в "Лас Паломас".
Защо да не може? - Ще ни застраши. Ако го проследят?
И още колко предлагаш да се крием?
Не знам. Докато получим нареждания.
Трябва да решим какво следва, хората губят търпение,
а провизиите са на привършване.
Кажи ми, като приключиш със самосъжалението.
Така че ще разпределим оставащото от боба и царевицата.
И ще изсушим месото.
Поне докато кокошките отново започнат да снасят редовно.
Остана малко зърно за кокошките. Да го пазим или да го даваме?
Ще им го даваме, Фина. Трябват ни яйца.
И водата в кладенеца е малко, госпожо.
Няма да стигне за седмицата. - Значи никой няма да се къпе.
Има много до дъждовния сезон.
Запомнете, че Бог не дава тежест, която не може да се понесе.
Ще преодолеем и това.
Поискала съм заем и очаквам да ми го отпуснат,
но се нуждая от помощта ви. Да разчитам ли на вас?
Сменете тези посърнали физиономии, ще се справим.
Затворете вратите. - Да, г-жо Елена.
Хайде. - Добре.
Какво пише?
Дъще, с всеки изминал ден у дома става все по-рисковано.
Не си в безопасност в "Лас Паломас".
Остани където си до нови вести. Бог да те благослови.
Не може да се върна.
Ситуацията там била много опасна.
И какво ще стане в този случай?
Кой ще поеме грижите за теб?
Остави я да се разтовари.
Нуждае се от гроб, за да оплаче съпруга си.
Надявам се скоро да успее да се върне в Пиедрас Неграс.
Аз също.
Оттук.
Седнете на този стол, ако обичате.
Добре. Доведох ви тук, защото искам да ви разкажа нещо.
Преди много време
един алхимик открил първия химичен елемент в историята -
фосфора,
и установил, че при допир с кислород може да бъде запалителен.
Онова, което виждате тук, е чист кислород.
Получих го с разграждане на водороден пероксид.
Чудесно.
Но за да се запали кибритената клечка,
е нужен възпламенител.
Само така можем да се сдобием със светлината
и топлината й.
Разказвам ви това, защото баба ми, която беше от племето кикапу,
казваше, че душата ни работи по същия начин.
Представете си, че вътре в нас има кутийка с кибритени клечки.
Но в нашия случай кислородът е дъхът на любимия човек.
А възпламенителят - удоволствието от близостта с него,
топлината му.
Онова, от това се нуждаем, за да запалим огъня.
Тита, жизненоважно е да намерим елементите,
необходими, за да запалим вътрешния си огън,
за да можем да водим пълноценен живот.
Иначе тази кутийка с кибритени клечки
може да се овлажни и никога повече да не се запали.
В живота идва време,
в което трябва да намерим нов възпламенител.
Само така можем да запалим огъня и да попречим кутийката да угасне.
Тита, знам, че сте преживели много.
Но баба ми казваше, че ако вземем една клечка кибрит
и напишем онова, което ни мъчи, може да облекчим болката си.
Какво ще кажете да започнем, като разберем защо не говорите?
Ето.
Бихте ли искали да го напишете на този лист хартия?
Готов ли си?
Грижи се за сестра ми.
Мислиш ли, че ще ме приеме?
Така се надявам.
Не говоря, защото не желая.
Браун приел този протестен жест
за първата крачка на Тита по дългия път към свободата й.
Затова се осмелил да си представи, че може би той
би могъл да бъде възпламенителят в живота на Тита.
И готово. Да ви е сладко. - И на вас.
Да ти е сладко, Алекс.
Какво е това? - Храна, Алекс. Вкусна храна.
Ростбиф. Много го обичаш.
Вече не. - Ами това има.
Изяж го, Алекс. Много е вкусно.
Но изглежда отвратително. - Синко...
Няма да го ям! - Значи нямаш място на масата.
Може да идеш в стаята си.
Докторе, след секунда ще му мине.
Може ли да го изям?
Още от малка Тита не можела да понесе някой да стои гладен.
Ти си му помогнала, отвел е твоята кобила!
Ако го спипат, ще очистят всички ни, казах ти!
Не можех да го задържа, Хуан.
Да не би сега Педро да командва тук, или какво?
Откога си срещу мен? - Не съм срещу теб, Хуан!
Но алкохолът и поражението разяждат ума ти!
Хуан! Хуан! - Какво пък сега?
Николас! Грабна коня и пушката ти и си плю на петите.
Казах ти аз, че има къртица!
Трябва да се махаме оттук час по-скоро, Хуан.
Кучият му син!
Вдигайте лагера, тръгваме веднага!
Живичко! Пригответе конете!
Побързайте! Прибирайте всичко!
Хайде!
Добър вечер.
Простете дързостта ми,
но си спомних, че много обичате да готвите.
Така де, за възстановяването ви е важно да бъдете дейна,
затова си помислих, че може би сте готова да се опитате.
Кухнята е изцяло на ваше разположение.
Когато вие пожелаете.
Възпламенителят.
Тъжиш, дете мое.
Нормално е. Загуби много.
Не си длъжна да готвиш, ако не ти идва отвътре.
Запомни, че у теб е всичко нужно, за да бъдеш отново щастлива.
Не позволявай щастието ти да зависи от някого другиго.
Докторе, имаме достатъчно дърва.
Какво правите?
Проверявам дали още помня как се строи.
Алекс, ще ми помогнеш ли?
Да. - Внимавай, Алекс!
Ще приготвим изненада за Тита. Вземи. Но да внимаваш, чуваш ли?
Имаше ли? - Да.
Колко? - Два.
Генерале! Имало е лагер, но сега няма никого.
Навярно са потеглили преди ден-два.
Претърсете планините и намерете този предател.
Не се връщайте без него.
Защото лично аз ще го обеся на някое дърво.
Да потегляме!
А този го оставете да си върви.
Може да съм доносник, но не съм лъжец.
Казах ви, че племенникът ви е жив.
Не ви искам парите, генерале. - А какво тогава?
Ако щете вярвайте, искам да работя с взвода ви кравоядци.
Такова нещо не съществува. Само празни приказки и хорски мълви.
То е ясно. Онези са само някакви си бунтовници,
които плячкосват имения.
А вие не сте длъжен да имате информация за това, нали така?
От много отдавна не бях съзирал изгрева.
Останах загледан в шарките, които небето рисуваше върху стената.
И не мисля да помръдвам.
Да се скрият дойдоха звездите
в ъглите на тази стая, в която безброй пъти сънувал съм те.
Ти мен също, надявам се.
И този покой, на който липсваш, в леглото ми поляга,
тялото ми отвътре обхожда и ме прегръща.
И ме пита за самотата.
Недей да плачеш повече,
вярвам и в причиненото от любов страдание.
Благодаря.
Много се радвам да чуя гласа ви.
А във висините
вече задават се гълъбите.
Цветовете на амаранта са невероятни.
Да. Много са красиви. - Откъснете онези, които пожелаете.
Знаете ли, че индианците учиоли му казват "уави"
и за тях е свещен, защото издържа на сушата?
Всъщност наименованието идва от гръцката дума "амарантос",
което означава "цвете, което не повяхва".
Алегриас. - Именно.
Също така служи за приготвянето на алегриас.
Може ли да ползвам кухнята ви?
Цялата е ваша.
Благодаря ви.
За приготвянето на алегриас първо се изсушават цветните класове,
за да се извадят семената на амаранта.
В тенджера се слагат стафиди, пеканови орехи,
тиквени семки и фъстъци, за да се запекат на бавен огън.
В друг съд се разтопява обилно количество кафява захар,
към която се прибавят пчелен мед и няколко капки лимон.
Към тази смес се прибавят запечените ядки заедно с почистения амарант.
Всички съставки се смесват добре
и се изсипват във форми за алегриас.
Щом усетила по устните си сладостта на кафявата захар и меда,
Тита почувствала как топлина обръща сърцето й.
Облекчение. Милувка.
А може би и първия знак, че съдбата й
може би за първи път била в нейни ръце.
Алегриас от амарант
Колорадско бръмбарче,
колорадско бръмбарче,
звездна светлина,
звездна светлина.
Колорадско бръмбарче,
колорадско бръмбарче,
заспивай,
заспивай.
Лека нощ, детето ми.
Казваше се Ема.
Почина при раждането на Алекс.
Плацентата остана прилепена за матката и не успях да я спася.
Беше изключителна жена.
От онзи ден насетне след всеки излекуван пациент
усещам, че си връщам частица от онова, което съм загубил.
Трябва да ви призная,
че когато пристигнахте тук, много се боях, че ще загубя и вас.
Тита,
знаех какво чувствате към Педро Мускис.
И знам, че скърбите за него.
Но повярвайте ми, всяка болка,
независимо колко е голяма,
отминава.
Животът е щедър
и непрестанно ни предоставя възможности да бъдем щастливи.
Лека нощ.
Делфино.
Вас ви разстреляха.
И ако някой научи, че съм жив,
вече наистина ще ме убият.
Идвам за Тита.
Госпожицата вече не е тук.
Сан Антонио Тексас
Добър ден. - Добре дошли.
Благодаря.
Добре дошла отново, Росаура.
Посещенията ти се отразяват много добре на приятеля ми.
Заповядай. - Благодаря.
Как сте днес, дон Педро?
Проклета да е тази болест.
Казват, че засягала само ратаите.
А виж ме -
умирам като някой от тях.
Тифът вече не подбира.
Ами ти?
Как си?
Много ме боли да те виждам така.
Крайно време е да продължиш живота си.
Не, никога няма да забравя Педро.
Ще бъда в траур за него до края на живота си.
Както правеше майка ми.
Простете ми. Извинете, не исках да ви натъжавам.
Твоите...
Твоите посещения ми помагат да се чувствам по-добре.
Росаура, много си млада.
Продължи напред.
Знам, че само ми мислите доброто.
Но просто не знам как да го направя.
Добър ден.
Добър да е.
Харесва ли ви?
При това много.
Алекс страшно ще се зарадва.
Задължен съм ви за толкова много неща.
Аз трябва да ви благодаря за всичко, което направихте за мен, докторе.
Бихте ли възразили, ако си говорим на "ти"?
Джон.
Моля.
Мислих дълго и...
Не искам да се връщам в "Лас Паломас".
Тук се чувствам щастлива,
свободна.
Може би именно това усещане за щастие,
което Тита била предала на алегриасите,
окуражило д-р Браун да пристъпи към действие онзи ден.
Вече бил убеден, че може да бъде възпламенителят,
от който Тита се нуждаела.
Останете колкото желаете.
Благодаря ви.
Чувствал се готов да обикне отново.
Тита, може ли да поговоря с теб?
Да. - Ела.
Не искам да те карам да се чувстваш неудобно,
но има нещо, което отдавна искам да ти кажа.
Странно е,
когато пристигна, се предполагаше аз да се грижа за теб.
Но ти беше тази, която ме върна към живот.
Готов съм да се изправя срещу майка ти
и срещу всякакви последици, до който това може да доведе,
защото знам, че заслужаваш да бъдеш щастлива.
Вярвам, че мога да те даря с това щастие.
Тита,
искаш ли да се омъжиш за мен?
Онзи следобед всичкото внимание, сигурността и нежността,
които дотогава не познавала,
подтикнали Тита към едно решение.
Да.
"Да" ли? - Да!
"Да".
Дошли сме да търсим господарката ви! - Пуснете ме!
Доня Елена!
Отваряй!
Кой си търси смъртта?
Махай се оттук, Николас! - Няма. Първо ще си получа парите.
Никой не може да влиза в това ранчо!
Защитавала съм този дом с много повече смелост,
отколкото ти някога ще имаш. - Успокойте се.
Госпожо! Госпожо!
Не смейте да пипате момичето!
Вземи я, за теб е. - Не, недейте!
Оставете я! Пуснете я, животни такива! Пуснете я!
Да видим дали знаете тази.
"Дълга съм като път.
Минавам през полетата и мелниците.
Но не съм нито мъж, нито жена." - А има ли крака?
Няма крака, но може да се движи.
Течението? - Близо си!
Реката? - Отлично, Алекс!
Познах, аз спечелих!
Знаех, че ще се сетиш.
Алегриасите са много вкусни! - Тита! Превъзходни са, благодарим!
Благодаря ти, Тита. - Нали?
Благодарим ти, че ги приготви. - Искате ли още чай?
Не точно сега, благодаря.
И така, кажи лека нощ на всички, Алекс, време е за сън.
Може ли да изям последната? - Но те са правени за всички!
Има още в кухнята, ще донеса една. - А, добре.
Но първо ще те погъделичкам!
Помощ, Грейс! - Идвам! Ето ме!
Мисля, че вече стана късно. - Моля те.
Да не настинеш.
Тате, тате! Грейс казва, че трябвало вече да си лягам.
Трябва да си лягаш, защото си много малък.
Но утре пак ще си играем. - Добре.
Но нали ми обещаваш? - Обещавам.
Добре тогава, ще ида да си легна, но само ако дойдеш с мен.
Разбира се. Хайде.
Добре ли си? - Да, всичко е наред.
Добре тогава. Да те нося ли, или ще вървиш?
Носи ме. - Така ли? Добре, хоп!
Сега се връщам.
Хей, тате, да ти кажа ли гатанка? - Да я чуем.
"Минава през воденици..." - Не беше така.
Добре, ще започна отначало. "Минава през полета..."
Казват, че Педро не могъл да понесе гледката на Тита в чужди обятия.
Че онази нощ сърцето му се разбило
и цялата любов, която някога изпитвал към нея,
се превърнала в ревност и ненавист.
Но аз знам, че това няма нищо общо с истината
и че именно в онази нощ той си дал сметка,
че присъствието му щяло да донесе само още страдание в живота на Тита.
В онзи момент с разбито сърце,
Педро взел нелекото решение да пожертва любовта си
и да остави Тита да бъде щастлива.
Да тръгваме!
Хайде! Да тръгваме!
Слушай какво ти говоря, да тръгваме!
Да тръгваме!
Казват, че по цели нощи само и единствено сълзи ронел.
Казват, че не се хранел,
само и единствено в алкохол се давел.
Кълнат се, че същото това небе
се разтърсвало, слушайки как плаче.
Как ли е страдал за нея,
щом я зовял дори в смъртта си.
Гу-гу-гу-гу-гук,
гълъбице!
Какво ще знаят те за любовта?
Делфино? - Става дума за майка ви, г-це Тита.
В следващия епизод...
Указ за помилване, подписан лично от президента на Мексико.
Какво търсиш тук, Тита де ла Гарса? - Нека ви помогна.
Къде е Фина? Не ме докосвай! - Ще ви вдигна, не ви питам.
Какво?
Бъдете внимателен, докторе.
Живота ви с Тита може да се превърне в изпитание.
Никога няма да спре да го обича.
Превод АЛЕКСАНДРИНА ГЮНДОАН
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО