Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NATOČENO NA MOTIVY STOLNÍ HRY VLKODLACI Z TEMNÉHO HVOZDU
Přichází noc.
Celá vesnice usíná.
Ještě než zmizel, rozdal muž ve vlčí kůži role.
Běž pryč!
Ti, kdo mu neotevřou, se promění ve vlkodlaky.
VLKODLAK
Temným hvozdem se teď potulují netvoři.
Dokud neodhalíte jejich identitu, budou si hledat kořist.
Vlkodlaci útočí na nevinnou oběť.
A pak...
- Co jsem říkal o mobilech? - Promiň.
- Chcete hrát, nebo ne? - Já musím streamovat...
- Já čekám hovor. - Já mám hlad.
- Jak dlouho se to hraje? - Co to vůbec hrajeme?
Vlkodlaky, tati. Hrajeme Vlkodlaky.
Vlkodlaky?
Hrávali jsme to kdysi. „Přichází noc, slunce vychází...“
Používáš schopnosti a lovíš vlkodlaky.
Máme nadpřirozené schopnosti?
Jo, máme schopnosti. Já jsem věštec.
Ty jsi lovec.
Clara je děvčátko. Théo je...
- Zloděj. - Co ty postavy umí?
Doufal jsem, že si to bude pamatovat táta.
Co já vím? Já tu hru neznám.
Nikdy jste s Nicole nehráli Vlkodlaky?
Nicole? Kdo je Nicole?
Aha, moje žena, samozřejmě.
Ať odpočívá v pokoji.
Co na mě tak koukáte? Já jsem vás nezval.
O samotě je mi dobře.
Navíc jste přivezli někoho cizího. Co je to za holku?
Ta holka je Théo, tati. Mariin syn z prvního manželství.
Théo je můj syn.
Dlouhé vlasy z něj nedělají holku.
- O vlasech nemluvil. - Mně se líbí.
Skončilas? Teď když všichni známe pravidla,
dáme si rychlou hru.
Udělám místo a znovu rozdám karty.
A není škoda sedět doma?
Ve vesnici je středověký jarmark. Takový karneval.
- Co vy na to, děti? - Kam jdeš?
- Musím streamovat. - Nemůžeš to jednou oželet?
Když nebudu aktivní, ztratím sledující. A když ztratím sledující, tak...
budu neviditelná.
Být neviditelná není nic špatného.
To možná platilo ve vaší době.
Prosím tě. Kolik si vyděláš prodejem kosmetiky cizím lidem?
Víc než blbej učitel.
A je to tu.
Ten blbej učitel učí svoje žáky klasiku.
Sardoua, Balavoinea, Hallydaye, Delpecha...
Říkáš, že jsi influencerka, ale koho zajímáš?
Svého otce očividně ne.
Ukázkové rodičovství.
Dej mi pokoj, tati.
Místo dovolené tě hlídáme, tak se trochu snaž.
Pozor na jazyk, Stéphane!
S radostí. Ale jsem Jérôme.
Vypadáš jako Stéphane.
Jdu spát.
V poledne?
To je moje věc.
Gilberte!
Mami, já mám hlad.
Běž s bráchou do kuchyně.
- Tvůj účes se mi líbí! - Neotravuj s tím pořád.
Jo, mami, neotravuj!
Jseš trapná.
Výborně.
- Volají z práce? - Jo.
Koho obhajuješ?
Ženu, kterou 20 let mlátil manžel.
- Naštval tě? - Hodně.
Proto tě miluju. Zavolej jim.
- Určitě? - Jasně. Běž.
No nic.
Takže to mám schovat?
- Schovej to! - Dobře.
Vlkodlak patří sem.
Lovec sem.
Tohle je děvčátko.
Věštec.
Zloděj a čarodějnice.
A je to!
- Co se to děje? - Nevím!
Děti!
- Tati! - Dobrý, Gilberte?
To jsou Němci! Rychle do sklepa!
Honem!
Dělejte! Běžte!
Tati!
Dělej, tati!
Pozor!
Všichni v pořádku? Louise? Tati?
- Jo, dobrý. - Jo.
- Théo, rozsviť. - Schody jsou zasypané.
Claro? Jsi v pořádku?
- Tudy! - Běžte.
Claro?
Jsi v pořádku? Dobrý?
- Claro? - Nic mi není.
Claro!
Kde máme auto?
Sakra, moje auto.
Co se děje? Zavolám policii. Máte signál?
- Ne. - Tohle není můj dům.
- Ale je, tati. - Ne, není!
- Takhle vypadal vždycky? - Jistěže ne.
- Tak špatný vkus nemám. - Claro!
Claro!
Vypadá to tu divně.
Claro?
Jako ve Sněhurce a sedmi trpaslících.
- Není tu. - Co...
Proč je všechno staré?
- Ničeho jinýho sis nevšiml? - Čeho?
- Sakra! - Jenom klid.
Klid? Ztratila se mi dcera!
Počkej, musí to mít vysvětlení.
Možná ten vesnický jarmark. Změnili výzdobu.
Tohle všechno za půl minuty?
Pojďme do vesnice. Třeba bude tam.
Honem. Jdeme.
- Pojď, tati. Musíme najít Claru. - A co můj dům?
Claro!
Pospěš.
Gilberte, můžete trochu zpomalit?
Děda je ve formě.
Claro!
- Já mám hlad! - Já vím, zlatíčko. Něco seženeme.
Claro!
Křičení asi moc nepomůže.
- Tvoje dcera to není... - Prosím?
Tady!
Zřejmě nepředělali jenom tvůj dům.
Jaký má ten jarmark rozpočet?
Claro!
Zmiz odsud! Plašíš zákazníky.
Hele... Pozor!
- Jako vážně? - Jsi normální?
To snad není možný.
- Mami, já mám hlad. - Ano, zlatíčko. Vydrž.
Je tu nějaký... Podívej! Šátečky!
Dobrý den.
To nemyslí vážně.
Jenom jeden, prosím.
Jeden šáteček.
Nemám u sebe hotovost. Berete karty?
- Cože? - Kar...
- Karty... - Hej! Bez peněž žádnej šáteček.
S takovým přístupem toho moc neprodáte.
„Vassier.“ Jako vy.
To je váš příbuzný?
Nevím, ale naše jméno takhle používat nemůžou.
- Ale prosím tě. - Promiňte. Kdo je organizátor?
- Organizátor? - Ano.
Myslíte kapitána? Na náměstí u popravy.
Na náměstí...
U popravy?
Claro?
Promiňte, neviděla jste mladou slečnu? Kolem dvaceti. Míšenka.
- „Míšenka“? - Ano.
- Vy nejste místní, že ne? - Ne, jsme z Paříže.
Proboha! Z takové dálky!
Tři hodiny, když není provoz. Takže jste ji neviděla?
Ne.
- Není tady. Jdeme. - Až si promluvím s organizátorem.
Lide Temného hvozdu!
Tady je.
Polapil jsem ďáblova netvora.
Přiveďte ho.
Jsem nevinný.
Přísahám Bohu!
- Toulal ses v noci po ulici. - Ztratila se mi ovce.
Měls na oblečení krev.
- Pořezal jsem se, když... - Ticho!
Lžeš!
Lháři!
Co říkáte? Je jeden z těch netvorů?
Ano!
Ano.
A jaký si zaslouží trest?
Smrt.
Smrt!
- Smrt! - Loulou!
Popravčí, do práce.
- Neboj. To bude dobrý. - Vážně?
To bys neměla vidět.
Je to fakt realistický.
Neviděl jste moji...
Pěkně děkuju!
Jdeme!
Mizíme!
Tati!
Jérôme! Co se děje?
Je to krev! Skutečná krev!
Co to povídáš?
- Zatraceně. - Jo.
- Můžu taky ochutnat? - Ne!
Co se to děje? Zmizelá dcera, veřejná poprava...
- Potají mi předělají dům... - Je jen jedno vysvětlení.
Skutečná středověká vesnice, skutečné popravy a krev...
Cestování časem.
- Řekni klukovi, ať neblázní. - Uklidni se.
Ne, má pravdu. Ten kluk bere drogy.
- Pomátl se. - Vy máte co říkat!
Mluv s tátou slušně.
Zvládnu se o sebe postarat sám.
- Mami? Jérôme? - Vteřinku, zlato.
Nebere drogy. Vím, že jste ve stresu...
Nejsem ve stresu. Cítím se skvěle.
- Můžeme se soustředit na Claru? - Mami! Jérôme!
- Co? - Co?
Promiňte, pane, neviděl jste mladou slečnu?
Hezká, kolem dvaceti, míšenka.
Ano? Ne?
Umíte francouzsky?
- Jaký je rok, pane? - Théo!
Léta Páně 1497.
Zvláštní šaty.
- Zvláštní? Viděl sebe? - Nic neříkal.
Ale jo. Je břichomluvec.
- Není. - Máš signál! Zavolej Claře.
Ne. Mám nastavený budík kvůli schůzce.
Vypni to! Naštvalo ho to!
- Moment. - Vypni to!
- Nejde to! - Vypni to! Pozor.
Jdeme.
Co tvoje zápěstí, tati?
Dobrý, díky, Jérôme.
- Řekl jsi mi Jérôme. - No a jak ti mám říkat?
A... Jak se jmenovala máma?
Jsi snad mimo, synku? Přece Nicole.
Narodila se 3. července 1946. Nosila velikost bot 37
a její číslo sociálního pojištění
bylo 2-46-07-350-132-148.
Proč?
Jenom tak.
- Něco se děje. - To teda jo.
Pozor.
Pojďte sem, děti!
- Mami, co se to děje? - Já nevím, zlatíčko.
Co to je?
TO
TO JSEM JÁ
Kdo já?
CLARA
Clara!
- Počkej. - Opatrně.
Co se stalo, zlato?
Proč mě neslyší? Jsou blbí, nebo co?
To je ono, už tě slyšíme.
- Nic jsem neřekla. - Řekla!
Řekla. Slyšeli jste ji, ne?
- Ne. - Ani slovo.
Tati! Ty mi čteš myšlenky!
Snad se nezbláznil jako jeho táta. To by ještě tak scházelo.
Bože, nevšiml jsem si, že začíná plešatět.
Jenom klid.
Viděl jsem vás na popravě.
Nejste zdejší.
Co tu děláte? Jste příbuzní toho čaroděje?
Jsem rád, že to zmiňujete. Vůbec se mi nelíbí...
Žádní příbuzní. Jenom tudy projíždíme.
Viděli jsme prázdný dům a odpočinuli si tu.
Že jo? To je všechno.
Ne.
Jste čarodějové!
- Ruce pryč! - Klid.
Nejsme čarodějové.
Jsme...
Jsme hudebníci, že ano?
- Nic víc. - Ano.
Muzikanti.
Já jsem Daniel Muzikant, víte?
To je moje kapela.
Říkáme si Muzikanti.
Zahrajte.
Ale my... nemáme nástroje. Počkejte!
Přines mi kytaru, zlatíčko.
- Co? - Cože?
Moji... loutnu.
Přines mi loutnu.
Co?
Vypadá jako malá kytara.
Naštěstí s sebou vždycky nosím loutnu.
Ano.
Dej.
- Prosím. - Díky.
Hraj!
Ano. Dobře. Raz...
Tak jo. Tři, čtyři.
Tvrdíš, že živobytí
mám nejisté.
Co se mnou bude, prý nikdo neví,
až rok uplyne.
Kdyby tak věděli, že v tvých očích
jsem kdysi byl zpěvák nejlepší.
Chtěla jsi dítě, jak už to bývá,
a teď už nám dospívá.
A co oni?
Pojďme! Tři, čtyři...
Ze spravedlnosti
strach nemám.
Já svého syna nedám,
i kdybych měl zůstat sám.
Výborně.
Tak si mě nepřejte,
jestli sáhnete
na krev mé krve.
Do rytmu.
I kdybych měl zůstat sám.
Dobrá.
- Dobrý? - V pohodě.
Vraťte se dovnitř.
Netvoři se blíží.
Máte tu i netvory?
Celá vesnice musí spát!
Běžte domů! Netvoři se blíží!
Přichází noc! Celá vesnice musí spát!
Běžte domů! Netvoři se blíží!
Netvoři se blíží!
- Já mám hlad! - Já vím, zlato. Hledám něco k jídlu.
Zkusíme tohle.
Bezva. Teď nebudeme mluvit s prázdnou židlí.
Tak. Vidíš?
„Čarodějnice,
zloděj, lovec,
věštec, vlkodlak.“
- Na hry už je pozdě, miláčku. - Já si nehraju.
To je na té krabici.
- Byla pod skříní. - Počkej.
Ukaž.
Není to tvoje hra?
Jo. Co tu dělá?
To není možný. Necestovali jsme časem. Jsme v té hře.
On je snad zkouřenej!
Nejsem.
- Každá postava má schopnosti, ne? - No a co?
Teď ty schopnosti máme my.
Gilbert je lovec, má obrovskou sílu.
Ale nepřeháněj!
Jenom jsem ve formě.
Clara je děvčátko.
Děvčátko je nenápadné a neviditelné.
To je jedno. Jediný děvčátko je tu Louise.
Moje děvčátko budeš vždycky.
Už zase. S kým to mluvíš?
Co? Slyšíš hlasy.
Není možný, že on má schopnost, ale já ne.
Ne. Nic jsem neslyšel. Jenom přemýšlím nahlas.
Hráli jsme Vlkodlaky.
Dům se zatřásl, zjevili jsme se v domě našeho předka
a máme schopnosti?
- Určitě jsme v té hře. - Nebuď směšný.
Před tím zemětřesením se ta krabice možná zatřásla.
- Cože? - Vidíte? Jsme ve hře.
Tati, přemýšlej. Je to tvoje hra. Jak se dostaneme domů?
Já nevím! Není to moje hra. Našel jsem ji na půdě bez pravidel,
tak jsem si je vymyslel, časem se měnily.
To je všechno.
Já jsem zloděj. Jakou má schopnost?
Nemám tušení.
Ale jedno pravidlo si pamatuju.
Abychom vyhráli,
musíme zjistit, kdo jsou vlkodlaci,
a všechny je zabít, než zabijou oni nás.
A co když jsem vlkodlak?
Neboj se, zlatíčko moje.
Nikdo tě nezabije. Nikdo!
Ano? Nikdo.
Nikdo tě nezabije, miláčku. A hádejte co? Našel jsem večeři.
Nevypadá to tak špatně. Uvařím polévku.
„Sciurus folliculus.“
To musí být cizrna.
To jsou veverčí koule.
V pořádku, Loulou? Jdeme ti dát dobrou noc.
Je čas jít spát.
Zítra pojedeme domů. Slibuju.
Ano.
Povíš mi ještě jednou váš příběh?
Kdysi dávno,
asi před deseti lety,
se tvá maminka rozešla s úplným troubou.
Byli jsme oba nezadaní. Kromě učení hudební výchovy ve škole
jsem soukromě učil na kytaru.
Tou dobou jsem chtěla přijít na jiné myšlenky.
V úvahu připadal sport nebo nějaký hudební nástroj.
Tak jsem na internetu hledala učitele kytary
a našla tvého tatínka.
Učil jsem ji hrát její oblíbenou písničku
a samozřejmě se do mě zamilovala až po uši.
Samozřejmě.
A o dva roky později ses narodila ty. Takový dáreček.
Tak, konec. Dobrou noc.
Já mám tu písničku ráda!
Ne, jde se spát.
U nás doma lesy jsou a střechy k nebi sahají...
Jsem unavená.
Tak dobrou noc.
Mám tě ráda.
Tak jo. Dobrou noc.
Dělám si srandu.
Dobrou noc, zlato.
Co to děláš?
Ale nic. Jenom se snažím zabavit.
Nevím, kde přesně jsme
ani kdy,
ale je fajn mít to v hlavě zase v pořádku.
Promiň, musím jezdit častěji.
Neomlouvej se. Je těžké vidět, jak se někdo ztrácí.
Vrátíme se domů a budu se o tebe starat.
Dobrou, tati.
Dobrou noc, Jérôme.
- Kdo je tam? - Co se děje?
Co...
Snaží se nám něco říct. Že jo?
Počkej. Uklidni se.
K vesnici se blíží vlkodlaci. Málem mě sežrali.
Musíme pryč!
Venku jsou vlkodlaci, málem ji sežrali a musíme pryč.
Vždycky skvěle uměla pantomimu.
Kde je Loulou? Loulou?
Loulou?
- Loulou? - Loulou?
Není tady!
- Louise? - Louise!
Zůstaňte tu.
To jsem já!
Pojď sem, zlatíčko. Pojď.
Kam ses poděla?
- Šla jsem se vyčůrat. - Ne!
Sama ven nemůžeš. Mohla bys být vlkodlak!
Ale já nejsem vlkodlak!
Přísahám!
My ti věříme.
- Svaž ji. - Nemám jí dát i náhubek?
Když říká, že není vlkodlak, tak není.
Moment, nechte to na mně.
Za 50 let hraní pokeru jsem poznal každý blaf.
Podívej se na mě.
Jsi
vlkodlak?
Ne!
Mluví pravdu. Není vlkodlak.
Spletl jsem se! Svažte ji!
- Počkej. - Stůjte.
- Klid! - Neubližte jí!
Provaz! Podejte mi provaz!
Théo! Provaz, rychle!
Netvoři zase zabíjeli!
Louise.
Jérôme?
Jérôme, prober se!
Kde jsme?
V roce 1497.
A jo, sakra.
Louise je zase normální.
Loulou!
Zlatíčko moje.
Mám hlad.
Ne, počkej.
Co to děláš?
- Ublížíš si. - Sluší ti to!
Děkuju. Taky nevypadáš nejhůř.
Na co přesně to máš?
Na lov vlkodlaků.
Ale Jérôme...
Jsou vlkodlaci jenom v noci, takže...
Nemůžeš jen tak začít bodat náhodné vesničany.
Ne. Nikdo nikoho nebude lovit.
Přemýšlela jsem.
Je to dům vašeho předka. Je to jeho hra. Navštívíme ho ve vězení.
Zeptáme se, jak se dostat domů.
- Dobře? - To je taky řešení.
- A má právo na advokáta. - Právo?
V roce 1497? Budu překvapená, jestli ho ještě neumučili k smrti.
- Ředkvičky? - Květiny, paní?
Ne, díky.
Zřejmě to zabralo. Děti, poslouchejte.
My si promluvíme s naším předkem a vy se jděte na trh najíst.
- Ano? - Ale za jaké peníze?
Něco mě napadlo.
Využijeme Clařiny neviditelnosti.
Moje dcera není zlodějka.
Fakt? Takže radši umřeš hlady?
Zloděj jsem já. Já bych měl krást.
Zlato, viděli jsme okamžité popravy a útok vlkodlaka,
tak se zkusme vyhnout zatčení, ano?
Tak jo.
- Sejdeme se za hodinu, jo? - Dobře.
- Děti, nezapomeňte. Jsme ve středověku. - Takže?
Jsme jako v cizí zemi, musíš se přizpůsobit.
Vzpomínáš na Řím?
Chtěl jsem dolít kafe vodou a málem mě roztrhali.
Totéž v Dublinu, když jsem chtěl nealko pivo.
- V Bruselu... - To by stačilo.
Máš pravdu. Když jsi v cizině,
musíš se podle toho chovat.
Jako místní. Jsme ve středověku, buďte nenápadní a zapadněte.
- Jo. - Sraz za hodinu.
- Tak jo. - Jdeme.
Zatím čau.
S loutnou jsi nenápadný a zapadáš?
To je přestrojení. Nikdo si nevšimne.
Hele, muzikant!
Můj manžel je voják. Slyšel tě zpívat, prý máš andělský hlas!
To je od vás milé. Snažím se.
Zazpívej, muzikante. „Dobrý Karle VIII.“
Neznám akordy.
- Tak „Milý podkoní“. - „Uškrtil jsem Burgunďana“.
- Co třeba moji vlastní? - Co třeba ne?
Pojď, jdeme.
- Nashle, díky! - Počkej.
Řekni mi své tajemství. Jak se stát muzikantkou?
Stačí doktorát a hodně špatných rozhodnutí. Pojď.
Jsem zloděj. Možná můžu ukrást, co chci.
Vidíš? Nemusíš být neviditelná.
Pěknej náramek.
Podrž to. Hned jsem tu.
Co? Neboj, bude to v pohodě.
Pardon.
Pojď sem, ty pacholku!
Chyťte toho zloděje!
Zastavte ho!
Nech mě mluvit.
Dobrý den, pánové. Daniel Muzikant.
Zdravím.
- Vězníte tu Childérica Vassiera? - Co tomu špinavýmu čaroději chceš?
Správně.
Říkal jsem si, že hudba ho pohladí na duši.
Ať jeho duše shoří v pekle!
No...
Nemáme celý den.
Chceme s ním probrat, z čeho je obviněný.
- Sklapni, ty běhno! - Prosím?
- Jak mi to říkáš? - Jak chci!
No tak! Klídek!
Zkroť si ženskou. Pár ran holí každý den by jí prospělo.
Ještě na mě sáhni, a dostaneš!
Miláčku, mysli na děti, prosím tě.
Jasně, jsme ve středověku.
Pospěš. Děti budou čekat.
Aha, jasně.
- Jé, zdravím, Danieli. - Ahoj.
Něco jsem ti schovala.
Děkuju.
Co je?
Nic.
Flirtovat by mu šlo, ale postavit se blbým strážím,
to ani náhodou.
Mohl jsem zasáhnout dřív, ale prozradil bych nás.
Navíc jsme ve středověku.
Jasně. Teď se ti to hodí.
Byl jsi podělanej, to nic.
- Nebyl. - Prosím tě!
Nebyl!
- A co časový paradox? - Cože?
- Časový paradox. - Nevím, o čem mluvíš.
První pravidlo cestování časem.
Vše, co uděláš v minulosti, může ovlivnit přítomnost.
V budouc... Prostě později. Do ničeho se nepleť. Je to fakt.
- Na tom nesejde. - Ale jo! Je to snadný.
Kdybych toho mizeru zmlátil,
feminismus by vznikl o 500 let dřív, chápeš?
Představ si ty následky.
Jasně. Žádné války a znečištění? Stokrát vyspělejší společnost?
Umím si to představit.
To...
To byl špatný příklad, ale rozumíš mi.
Musíme být opatrní.
Prý „opatrní“.
Můj ex byl sice sobec, ale nepodělal by se strachy.
Tvůj ex...
Co se děje?
Théo není s tebou?
- Počkej. - Co je?
- Ztratil se! - Asi ho ztratila.
Co? Jak jako ztratila?
- Kdes ho ztratila? - Klid!
Jasně, když jde o mýho syna, mám se uklidnit!
Cizinci!
- Ano? - Ano?
Váš kluk mi všechno řekl. Jste z budoucnosti, že jo?
Kdepak. Plácá nesmysly.
Asi bere drogy.
Kde je můj syn? Co?
Klid, mami.
To jsem já, Théo.
Théo.
Kovář.
Théo. Kovář.
- Théo... - Přestaň!
To je moje schopnost. Krádež identity. Hustý, co?
To teda vůbec není hustý. Už dost!
- Proč? - Proto... Co kdyby ti to zůstalo?
No? Ještě si ujasňuješ svou identitu.
Že jo? A to je dobře. Plně tě podporuju,
ale byl bys úplně zmatený, víš?
Jo. Podle mě jenom závidíš. Ty žádnou schopnost nemáš.
Počkej, Théo!
Máš úžasnou schopnost. A hlavně hodně užitečnou.
Už jsi to zgábloval?
To znamená „snědl“.
Jo! Teda ne. Z týhle čůzy mě přešla chuť.
Zas tam vyřvávala. Pár hodin v žaláři ji uklidní.
- Zas vyřváváš, megero? - Klídek! O tu mrchu se postarám sám.
„Mrchu“? Vážně?
Promiň, mami. Nechal jsem se unést.
Childéric Vassier?
Krysy. To nic.
Haló?
Tahle je prázdná.
Childéric? Childéric Vassier?
Už mě nemučte, prosím!
Říkám vám, že nejsem čaroděj!
Tiše! Neublížíme vám.
Pojďte blíž.
Ano.
Jsme vaši potomci z roku 2024.
Hráli jsme vaši hru a octli se tu se schopnostmi.
Jak se vrátíme do naší doby?
Ne.
Nechápe to.
Théo, ukaž mu to.
Jasně.
Stráže!
Ticho!
Vy jste ti čarodějové! Vypustili jste ty netvory!
Nic jsme nevypustili. Ticho!
Ta hra s vlkodlaky.
Zloděj, věštec, čarodějnice. Vymyslel jste ji, ne?
Ne! Přinesl ji ten chlap ve vlčí kůži.
Co je to za chlapa?
Cizinec, kterého jsem ubytoval před třemi dny, než začaly ty útoky.
Dobře. Ten by mohl vědět, jak se dostaneme domů. Kde je?
Já nevím. Druhý den se vypařil.
A jak vypadal?
Byl to chlap.
- Jasně. - Ve vlčí kůži.
Prosím, nechci být upálený zaživa. Musíte mě vysvobodit!
Nejsem čaroděj. Neumím ani polívku, natož lektvary.
Hej! Kdo mi vzal helmu?
Mami, musíme jít. Tudy!
Díky, Childéricu. Hodně štěstí!
Hodně štěstí? Dostaňte mě ven!
Nebojte, odteď jsem vaše advokátka.
Aha.
Co je to advokátka?
S kým to mluvíš?
S mřížema.
Chtějí namazat.
Tu hru mu dal chlápek ve vlčí kůži, ale pak zmizel.
Jestli se chceme dostat domů, musíme hrát a vyhrát.
Pak musíme najít a zabít vlkodlaky.
Zabít je? Louise nezabijeme. Počkej.
Čtyři vlkodlačí karty značí čtyři vlkodlaky.
Třeba stačí zabít tři.
Nebo zabijeme dva, podusíme je s veverčíma koulema a hotovo.
- Máš lepší nápad? - Ne.
Bezva, umřeme ve středověku. Vždycky jsem chtěl chytit lepru.
Nebudu tu sedět a čekat, až mě sežerou.
Chytíme ty ostatní a pak uvidíme.
Jdu do vesnice nastražit uši.
Nastražit uši? Neříkej.
Jo, nastražit uši...
Třeba něco zaslechnu. Jsem teď dost bystrý.
Bystrý. To určitě. Ani neví, že Clara sekla se školou.
- Tys sekla se školou? - Co?
Claro, okamžitě se vrať!
Claro? Kam zmizela? Claro!
- Jak dlouho to víš? - Jak jsi to věděl?
Jsi věštec. Umíš číst myšlenky.
Já tyhle věci prostě vycítím. Neřešme to... Dost už!
Když neumíš číst myšlenky, tak nevíš,
že loni na Cédricově svatbě se mi líbil jeho svědek.
Zatímco jsi tančil, zatáhla jsem ho do kuchyně.
Líbal mě na krk a dotýkal se mě pod šaty.
- Něžně mě hladil. - Kterej úchyl? Zabiju ho.
Já to věděla. Taková nestydatá schopnost.
- Jo? - Jo.
A ty se nestydíš mě podvádět?
Já tě nepodvedla,
ale jestli nepřestaneš, možná si začnu dělat pomyšlení.
Varuju tě, Jérôme. Nepoužívej na mě tu schopnost.
Aspoň nějakou mám.
- Jsem užitečný, drahoušku! - Tak dost.
Musíme zabít tři vlkodlaky a vrátit děti do roku 2024.
2024?
Opravdu jste z budoucnosti?
Otázky tu klademe my.
Kdo jsi? Co tu chceš?
Jmenuju se
Piero.
Jsem Childéricův soused.
Jsem umělec.
Tak trochu vynálezce.
Přišel jsem si vzít, co tu po něm zbylo.
Chudák Childéric. É finito.
Upálí ho.
Proč jsi šmíroval?
Lidi jako já tady nemají rádi.
Ty jsi vlkodlak?
Ne, kdepak. Nejsem vlkodlak.
Jérôme, dělej.
Použij svou schopnost.
Přečti mu myšlenky.
Stai buono, jo?
Umí někdo italsky?
Co znamená: „È tanto bello quando si concentra“?
„Sluší mu to, když se soustředí.“
Aha, „lidi jako vy“. Nám tvoje orientace nevadí.
Nevadí?
Vy jste...
To máte štěstí.
Takže v budoucnosti to není problém?
Ale kdyby tady zjistili, že se mi líbí chlapi,
stáhli by mě z kůže.
Rozčtvrtili by mě a uvařili.
Vážně? Pane jo, fakt jsme ve středověku.
Můžeme ho rozvázat?
- Ano. - Dobře.
Grazie. Ta je hodná.
Grazie, tesoro. Můžu poprosit o něco k pití?
- Jistě. - Un po’ di vino.
Claro!
Přines pánovi vodu!
Abychom se vrátili domů, musíme najít vlkodlaky.
Netušíte, kdo by to mohl být?
Nevím. Rád bych pomohl, ale...
To je dcera. Je neviditelná.
Já vím, není to ideální.
Možná bych vaší dceři mohl pomoct.
Tohle...
je něco jako hlína.
Cestovatelé to přivezli z Ameriky.
Víš, kde to je?
- Ano. - Ale já jsem to zdokonalil.
Víte?
Podívejte, je to poddajné.
Capito? Pružné, ale pevné.
Je to guma.
- Guma? - Ano.
Co s tím hodláte dělat?
Když do toho tvoje dcera vleze,
ta „guma“, jak tomu říkáš, jí udělá druhou kůži.
Další vrstvu, capito?
Ale kdykoliv si ji může sundat.
Prostě ji ze sebe stáhne. Dobrý, co?
To není špatný.
Až na to, že taková...
Takovou barvu kůže dcera nemá. Je to moc světlé. Jako guma.
Chápu, non c’è problema. Počkej. Ztmavím to.
Guarda qua.
- Attenzione. - Jo.
Tak!
Ne, víc!
- Víc? - Jo, víc.
- Víc! - To stačí.
- Ne! - Ještě trochu.
- Ne! Ma cosa fai? - Ještě.
Tak! To je ono!
Taková je Clara.
Takovou mám dceru.
Vaše dcera má takovou kůži?
- Ne, jeho. - Je to moje dcera.
Claru jsem měl s jinou ženou.
- Jinou... - A Théo není můj syn.
Théo je z mého prvního manželství.
- Jo. - S Olivierem.
- Ty jsi Olivier? - Ne, já jsem Jérôme.
Olivier byl Mariin první manžel.
- Ano. - Aspetta, Mariin manžel?
Její ex. Clara je moje dcera.
Přesně tak.
Ale oba jsme Louisini rodiče.
Finalmente!
Rodina, co?
V budoucnosti to takhle...
Každý to může střídat.
- Můžeme míchat? - Sì.
- Jo. Míchej. - Zamícháme to.
Tak. Už to skoro bude.
Hotovo!
Ne tak docela. Jedna chybí. Tady.
- Určitě? - Jo.
- Tady? - Ano.
Ecco!
Tak.
To je moje dcera.
A teď důležitá věc, oči. Lo sguardo. Kukadla.
Zatřes hlavou.
Ecco!
To je lepší.
Teď už to jen dotáhneme k dokonalosti.
Rád se převlékám.
- Samozřejmě. - Bezva.
No nic.
Vyber si, která se ti líbí.
Tahle? Dobrá.
Ta je pěkná. Tak...
Ecco!
- Ano, nebo ne? - Ano!
Jistě! Moment.
Můj malý vynález. Je to dárek. Allora...
Aspetta, ecco. Zkus to ještě jednou.
Ta paruka je na prd.
- Slyšíte mě? - Dokonale.
Vypadáš fantasticky. Podívej.
Guma.
Ne.
Nemáte nějaký make-up?
Certo! Možná mám i...
Ne, to je dobrý. Sluší ti to i bez něj.
- Musíme lovit vlkodlaky. - Díky, Piero!
- Prego! - Díky, Piero!
Sì! Hodně štěstí!
- Jestli něco zkusí... - Tati...
Odkud je?
To je moje dcera.
Umím mluvit sama.
Odkud jsem?
„Jsem z kraje ošlehaného
větrem.
Kde skalnatá vřesoviště
obklopují jezera.
A kde si živí
procházejí peklem.“
Je z Connemary. Máš s tím problém?
- Máš s tím problém? - Ne.
Zní to jako krásné místo.
Kapitán chytil nestvůru! Chystá se ji popravit!
Lide Temného hvozdu!
Při poslední popravě došlo k nedorozumění.
Byl nevinný.
No...
Ale tentokrát jsme si jistí! Tahle žena je jedna z nich.
Přísahám Bohu, že to není pravda! Jsem nevinná!
Lžeš!
Všichni vědí, že jsi podivínka.
V 17 letech nejsi vdaná.
To jsou blázni. Já vím! Jsme ve středověku.
Co říkáte? Je to nestvůra?
Ano!
A její trest?
Smrt!
Popravčí, do práce.
Nemůžou ji zabít. Musíme něco udělat.
Jestli něco uděláme, je po nás.
Třeba je vlkodlak. To by nám dost pomohlo.
Ale ne.
Ne!
Kapitáne, zapadá slunce!
Dělej!
To má být vtip?
Sám jseš vtipnej.
Každodenní popravy si holt vybírají svoji daň.
- Kde máš náhradní? - Ty máš náhradní meč?
Jasně že jo.
Tak to se máš.
Víš, kolik platí popravčím? Když už jsme u toho...
To počká! Zabij tu bestii, rychle!
A čím? Topůrkem?
Kapitáne! Slunce zapadlo!
Uhni!
Ve jménu spravedlnosti!
Jdeme!
Můj syn!
Zachraňte mého syna!
- Jdu tam. - Ne, tati.
Neboj, synku. Táta má páru.
Zachraňte mi syna!
Prosím!
S pořádným vercajkem je to hračka.
VLKODLAK
Mám její kartu.
- Byl jste úžasný. - Super!
- Co se děje? - Ne!
Za ní!
Rychle! Rozdělte se!
Loulou! Louise!
Louise!
Rychle, vraťte se domů!
Tamhle! Mladý!
Kdo je mladý?
Nikdo. Mladý vlkodlak. Mládě.
Tamhle! Za mnou!
Louise?
Je v pořádku. Má ji Gilbert.
- Kde je Clara? - Nevím.
Sakra!
Běž domů. Najdu ji.
Neumři, ano?
Neboj.
Běžte.
Jo, ten umře.
Claro?
Zůstaň tu. Odvedu pozornost.
Ne!
Tati, věř mi.
Hele.
Být neviditelný není nic špatného.
Dobře.
Buď opatrná.
Jednoho mám! Dostanu ho!
VLKODLAK
Tak, už jen dva.
- Doufejme. - Vím, jak je najít.
Pořád má svoje zuby.
Má stejné vlasy i tváře. I jako vlkodlak je to pořád Louise.
Totéž ti ostatní. Viděla jsem je zblízka.
Zítra je mezi vesničany najdeme, zabijeme je a vezmeme jim karty.
Viděla jsem vůdkyni smečky. Je to samice.
Má bílé tlapy, takže je nejspíš stará.
Druhý byl samec. Má tlusté břicho a kulhá.
Přesně víme, podle čeho je najít.
Muzikante!
Teď se dvoříš starším?
- Znáte ji? - Paní Warterovou?
Zlatá ženská.
Nikomu nevěřte. Mohla by být netvor.
To není možné. Dnes ráno se vrátila z města.
Ukaž Danielovi bochánky.
Cože?
Tady.
Jo tyhle!
Ne, díky.
Buďte ostražití.
Je trochu podivín, ne?
Jo. Však znáš muzikanty.
Jste zdejší?
Aby ne! Jsem nejstarší z vesnice.
Je mi 52.
Proboha.
Padej odsud!
Zmiz!
To je on! Vlkodlak!
Řekni o něm ostatním. Já se o něj postarám.
Ani hnout!
Varuju vás. Mám nadpřirozené schopnosti!
Ani neuvažujte, že byste se proměnila.
Proměnila? V co?
Ve vlkodlaka.
Viděla jsem, že máte šaty od krve.
Ale to nic! To mě jenom bije manžel.
Tak jo.
Který to je?
Ten uprostřed?
Dobrá.
Dobrý den, pane.
Doktorka Poulain-Vassierová, advokátka vaší ženy.
- Její co? - Advokátka.
- Kdo to je? - Netuším.
- Používá cizí slova. - Ano.
Přiznáváte, že bijete svou ženu?
Jasně, je to přece moje žena.
Ale nebiju ji bezdůvodně.
Třeba když je polívka moc horká, nebo zas studená.
Nebo v lese sbírá dřevo moc pomalu.
Někdy dokonce chce, abych se vykoupal.
- Koleduju si. - Ne.
Existují i způsoby,
jak komunikovat bez násilí.
Víte?
- Bičovat ji? - Ne.
- Utopit ji? - Ne!
- Opařit mě? - Ne!
Komunikujte. Mluvte spolu.
Jako sobě rovní.
Občasná facka ale nevadí, ne?
Ach jo.
Dělejte, co chcete. Já už bych se s ním třikrát rozvedla.
Co to slyším o rozvodu?
Manželství je nerozdělitelné pouto.
Rozvod neexistuje. To je kacířství!
Tak jsem to nemyslela. To nic.
Vezměte si na mě pro jistotu kontakt, ano?
Jen si to půjčím.
PÍSAŘ
Tak.
Ty umíš psát, ženská?
Ne! Vůbec ne.
- Čarodějnice! - Ne, to nejsem.
- Čarodějnice! - Klid. Nemusíte se rozohňovat.
- Rozohňovat? - To říkají v Anglii.
- Sakra! Ne! - Přiznala to!
Je spolčená s Angličany. Chyťte ji!
Čarodějnice!
Nejsem spolčená s Angličany! Pusťte mě!
Manžel tě zřejmě miluje, čarodějnice. Bránil tě.
Takže upálení se ruší?
Klid, ty kryso. Pořád platí.
Dám ti pět minut s Danielem.
Muzikante!
- Pět minut. - Ano.
Ani o vteřinu víc.
Jérôme.
Nedotýkat se!
No dobře.
Můj potomek! Jako by mi z oka vypadl!
Máš taky znaménko?
- Ne. - Jsi slepý na pravé oko?
- Ne. - Máš strupy na šourku?
Cože?
- Máš strupy na šourku? - Ne.
Ale...
- Ocenil bych soukromí. - Jasně.
Jsi v pořádku? Není ti nic?
Co děti? Jak se mají?
Nejsou nadšené, že tě chtějí upálit.
Berte to z té lepší stránky. Prý to nebolí.
Míň než nabodnutí na kůl.
- Dobré vědět. - Ale víc než natahování a rozčtvrcení.
Nedivím se. Loni jeden kamarád...
Prosím vás!
- Nerušíme? - Promiň.
Jérôme...
Tvoje schopnost.
Poslouchej.
- Musíš odsud pryč. Vezmi tátu a děti. - Bez tebe neodejdu.
Mysli, Jérôme. Potřebujeme dvě karty, a Louise zabít nemůžeme.
Tuhle válku nevyhrajeme.
Ale vy se můžete zachránit.
Takže musíš jít.
Daleko odsud.
A nechat tě uhořet? Ne.
- Nemáme na výběr. - Bez tebe neodejdeme.
Já tě neopustím.
Tentokrát to nejde.
Udělej to kvůli dětem.
Ano?
To stačí.
Běž domů, muzikante. Přichází noc.
- Kvůli dětem! - Ven!
Kvůli dětem.
Druhý! Čí zásluhou?
Gilbertovou!
VLKODLAK
Neradujte se všichni.
Uniklo mi něco?
Mámu zatkli. Zítra ji upálí.
Chce, abychom odešli z Temného hvozdu bez ní.
Neopustíme ji.
Potřebuju pomoc.
Jistě, pojď dál.
Lide Temného hvozdu!
Upálením téhle čarodějnice a čaroděje...
Já nejsem čaroděj.
...očistíme duši této vesnice ohněm.
Zrušíme tu kletbu.
Čarodějnice!
Poslední přání?
Sestry!
Dnes
vás bijí a ubližují vám.
Upalují vás.
Ale jednoho dne budete rovny mužům.
Vaše tělo bude patřit jen vám!
Budete se moct rozvést, pracovat, a dokonce volit!
Ano.
Dnes nám říkají čarodějnice,
ale jednou budeme vědkyně, vynálezkyně
a průkopnice.
Tak neztrácejte naději!
Bojujte za svá práva.
Budoucnost patří tobě.
A ti dva pitomci...
- To stačí. - ...nemají koule.
To je holá pravda...
A co ty? Poslední slova?
To, co řekla ona. Líp bych to neřekl.
To je z konopí? Mám na něj alergii.
Jestli jo, nafouknu se a budu dýl hořet.
- Já nikam nespěchám. - Ne, počkej...
Já nejsem čaroděj!
Na hranici!
Zastavte!
Žádám o laskavost.
Právo zazpívat ženě poslední píseň.
Zpívej, muzikante.
Bouře už se blíží,
volání divočiny mě tíží.
Tak zbořme překážky přece,
vypusťme vlka z klece.
Slyším, jak vítr kvílí,
z napětí nabíhají žíly.
Chci slyšet řev kytary
a hlasitý motory.
- Co je motor? - Netuším.
Stačí jen jiskra!
- Tak jo. - Ne!
Malá jiskra.
Stačí jen jiskra
a trocha lásky,
aby oheň vzplál!
Aby oheň vzplál
a ďábel
i Bůh tancoval!
Hoďme starosti za hlavu,
odteď chci jenom zábavu.
Sundejte si pouta,
vypusťte šelmu z kouta!
Jo!
Hromy a blesky slyším,
střelnej prach cítím.
To jsem já, Théo.
Chci slyšet smích a oslavy.
Rychle!
Chci slyšet šílet davy.
Stačí jen jiskra!
Jen malá jiskra.
Stačí jen jiskra!
A trocha lásky...
Zpívejte, kapitáne!
Aby oheň vzplál!
Aby oheň vzplál
a ďábel
i Bůh tancoval!
Ta vaše moderní hudba je otřesná.
Sklapni.
Aby oheň vzplál!
DANIEL
Aby oheň vzplál!
Honem, Théo.
A tobě v očích oheň plápolal!
Čarodějové utíkají!
Zatkněte ho!
Danieli, vrať se! Danieli!
Daniel!
Palte!
Nabít!
Chci je živé nebo mrtvé.
- Všichni v pořádku? - Více méně.
- Jo. - Jakž takž.
Panebože! Už jdu.
Vydrž.
- Nevytahuj ten šíp! - Aha, dobře.
Ty čarodějnice!
Víš, Jérôme, kdyby to Marie nepřežila,
může to být příležitost všechno přehodnotit a začít nový život.
- Zkus... - Marie!
Bezva, už je tu zas.
Říkala jsem, ať utečete.
Vynadáš mi potom. Vojáci blokují cestu. Jste v pořádku?
- Jo, dobrý. - Bože.
Počkej.
Nevytahovat!
Nesahej na mě! Už nikdy!
Tati, co teď?
Kapitán vás bude všude hledat.
Běžte se schovat do kostela.
Vybudoval jsem tam tajnou chodbu,
ale ke vstupu potřebujete třímístný kód.
Dobře.
První číslice odpovídá počtu hlav bájného Kerbera...
- No tak! - Ten kód!
- No dobře, 316. - Jdeme.
Světla rozsvítíte pákou u vchodu!
Rychle!
Pomoz mi, Claro.
Ty brďo!
Théo, odveď Louise do bezpečí.
Tamhle dozadu.
Nasaď jí sluchátka, jo?
Kam máme zadat ten kód?
- Nevím. - Porozhlédneme se.
Jdeme.
Tumáš.
Nebojíš se, že ne? Dobře.
Tady!
- Kde? - Tady!
To je ten tajný vchod.
- Každý na jeden roh. - Jo.
Jaké je pořadí?
Nemám tušení. Říkal 316.
Claro, ty zadej trojku. Ty jedničku, já šestku.
Dobře.
- Tři. - Jedna.
A šest.
Děcka, zmizte odsud. Schovejte se.
Honem!
Vy se běžte schovat.
Do toho, Théo!
Pozor, Claro!
Do něj! Jo!
Zabij ho!
Ne!
- Théo! - Pozor!
Střílej, sakra!
Mrzí mě to. Může za to Amorova moc.
Jestli umře, umřu i já.
Viděla jsem je zblízka.
Samice má bílé tlapy.
Buď vy, nebo my.
Mýho syna se nikdo nedotkne.
Teď na to nesahej.
Vybila se mi baterka.
Loulou, nasaď si sluchátka!
- Loulou, to je máma. - Klid.
Jsem máma.
U nás doma lesy jsou
a střechy k nebi sahají.
Blesky září oblohou
a vánice jí zmítají.
Vlci číhají na dvorku
a děti se tváří nevinně.
Slyšíme hluk New Yorku
a lodí na Seině.
Já tě neopustím,
to moc dobře vím.
Já tě neopustím ani na krok,
vždy nad tebou bdím.
Co to dělají?
Louise!
- Do toho, Loulou! - Jo!
Dokážeš to!
- Jo! - To je ono!
Jo!
Ne!
Louise!
VLKODLAK
Čarodějnice.
Táta je tady.
Je v pořádku?
Dobrý?
Zlatíčko.
Holčičko moje.
AMOR
Asi jsme vyhráli.
Jistěže jsem měla schopnost. Jen jsem čekala na správnou chvíli.
Jestli se někdy vrátíte,
přijďte v červnu na Svatojánskou noc.
Tancujeme a zpíváme, upalujeme zrzky a albíny...
- Zábava pro celou rodinu. - Bezva.
Dětem by se to líbilo.
- No nic. - Šťastnou cestu.
- Díky. - Ahoj!
Jérôme.
Grazie, Jérôme.
Není zač.
Vážně jsi mě...
inspiroval.
Teď se vrátím do Florencie
a možná zase začnu malovat.
- Grazie a te. - Rádo se stalo.
A začnu zase používat své pravé jméno.
- Ty nejsi Piero? - Ne.
Jsem Leonardo Piero.
Da Vinci.
Sì.
Kup všechno, co namaluje.
Žertuješ? Jsou to braky.
Říkám ti, všechno to kup.
Ciao.
Šťastnou cestu!
Mám krásnou rodinu.
Moc krásnou.
Hlavně Jérôma.
LOVEC
Marie?
Co?
Sakra!
Nefungovalo to.
To je JP.
Haló? Už jsem na cestě, uklidni se.
To není možný!
Taky pracujete na středověkým jarmarku?
Ty vaše kostýmy teda nic moc. Pěkně na vás šetřili.
Jste v pohodě?
V pořádku. Díky, pane.
- Dobrý, tati? - No...
Nejsem si jistý...
Pamatuju si něco s rytíři.
A vlkodlaky.
Asi začínám bláznit.
Ne, tati, to nic. Neboj.
Pojďme dovnitř.
Pojďte.
Můj milý Jérôme,
moc rád jsem s tebou zase strávil pár dní.
Ale oba víme, že to nevydrží.
Budu dál zapomínat.
Tu jméno, tam historku.
Jednoho dne zapomenu úplně všechno.
Dokud si všechno pamatuju, rozhodl jsem se to sepsat.
Všechny své vzpomínky. Všechno důležité.
Snad mi to jednou všechno povyprávíš.
Mám tě rád. Táta.
VĚNOVÁNO RODINOU VASSIEROVÝCH
Půjdeme? Jsme tu už hodinu.
Ještě chvilku.
Vysvětlila jsem dědovi všechny obrazy.
Paráda.
Asi se mi víc líbil originál.
Jenom žárlíš.
NATOČENO NA MOTIVY STOLNÍ HRY VLKODLACI Z TEMNÉHO HVOZDU