Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
INSPIRADA EN EL JOC ELS HOMES LLOP DE VALLNEGRA
Es fa de nit.
El poble dorm.
Abans de desaparèixer,
l'home amb pell de llop ha repartit els rols.
Vagi-se'n!
Els que li tanquen la porta seran homes llop.
HOME LLOP
Al poble de Vallnegra, ara hi ronden bèsties,
i fins que no les descobreixin, buscaran les seves primeres preses.
Els homes llop s'abraonen contra la pobra víctima,
i...
- Què hem dit dels mòbils? - Perdó.
- Si no voleu jugar, digueu-ho. - Tinc un stream.
- Espero una trucada. - Tinc gana.
Quant dura?
A què juguem, exactament?
Als Homes llop, papa.
Als Homes llop?
Sí, hi jugàvem quan era petit. "Es fa de nit, es fa de dia..."
Busques homes llop amb els poders.
Fins i tot tenim poders, dius?
Sí, tenim poders. Jo soc la vident.
Tu, per exemple, el caçador.
La Clara és la nena petita i el Théo és...
LLADRE
- El lladre. - Què fan els poders?
Bé, esperava que l'avi se'n recordés.
No en tinc ni idea. No hi he jugat mai, jo.
No hi jugàveu mai amb la Nicole?
Nicole? Qui és aquesta?
Ah, sí, la meva dona, és clar.
En pau descansi.
Per què em mireu així? Jo no us vaig demanar de venir.
Jo sol estic la mar de bé.
A més, hi ha gent que no conec. Qui és aquesta noia?
Aquesta noia és el Théo, papa. El fill que tenia la Marie abans.
És el meu fill, i portar cabells llargs no et fa ser una noia.
- No ha dit res dels cabells. - M'encanten.
- Estem? - Sí.
Ara que ja hem entès totes les normes, podem fer una partida ràpida.
Fem una mica d'espai, i ara remeno les cartes.
No és una pena estar aquí dins tancats?
Hi ha una fira medieval al poble, com un Carnaval, què us sembla?
- Uf, quin pal. - On vas?
- Tinc un stream. - No te'n pots saltar un?
No, si no publico, perdo seguidors, i si perdo seguidors és com si...
Com si fos invisible.
Ser invisible no vol dir que no serveixis per a res.
Potser a la teva època sí, però ara no.
Va, dona... Però què fas? Vendre quatre cremes a desconeguts.
Guanyo més que tu de professor.
Ostres...
Ja hi som.
Aquest professor ensenya els clàssics als seus alumnes.
Sardou, Balavoine, Johnny, Delpech...
Dius que ets influenciadora, però a qui influencies?
Està clar que el meu pare no.
Tot un exemple de pedagogia.
Papa, deixa'm en pau.
Dedicarem les vacances a cuidar-te, així que fes un esforç.
Vigila el que dius, Stéphane!
I tant, però em dic Jérôme.
Tens cara de Stéphane.
- Me'n vaig a dormir. - Ara al migdia?
Vaig al meu ritme.
Gilbert!
Mama, tinc gana.
Ves a la cuina amb ton germà.
- Quins cabells més bonics que tens! - Deixa'm en pau.
Sí, mama, deixa'ns en pau.
Que pesada!
Genial.
- És del despatx? - Sí.
A qui defenses ara?
Una dona a qui el marit ha pegat durant vint anys.
- I t'enfada? - Molt.
I per això t'estimo. Truca'ls.
- Segur? - Sí, fes, fes.
Bé.
Deso el joc, llavors?
- Desa'l! - Està bé.
A veure... L'home llop,
el caçador va aquí,
la nena petita,
la vident,
el lladre i la bruixa.
Ja està.
- Què passa? - No ho sé!
Els nens!
- Papa! - Gilbert, estàs bé?
Són els alemanys! Tothom al soterrani!
De pressa!
Correu, va!
Papa!
Va, papa!
Vigileu!
Esteu tots bé? Louise? Papa?
- Sí, estic bé. - Sí.
- Théo, encén el llum. - No es pot sortir.
Clara? Estàs bé?
- Per aquí! - Som-hi.
Clara?
Esteu bé? Segur?
- Clara? - Estic bé.
Clara!
On és el cotxe?
Merda, el cotxe!
Què coi? Truco a la policia. Teniu cobertura?
No.
Això no és casa meva.
- És clar, que ho és, papa. - No.
- Abans era així? - T'asseguro que no.
- No tinc tan mal gust. - Clara?
Clara!
Quina decoració més rara.
Clara?
És com a la Blancaneu i els set nans.
- No hi és. - Què coi?
Per què tot és vell?
- Això et sembla normal? - Com?
Merda!
Mantinguem la calma.
Com que calma? Ma filla ha desaparegut!
Hi ha d'haver una explicació.
Potser és la fira medieval, ho han decorat ells.
Tot això en trenta segons?
Anem al poble, potser és allà.
Som-hi, va.
- Anem, papa, hem de trobar la Clara. - I casa meva?
Clara!
Va.
Gilbert, no pot anar una mica més lent?
Sí que està en forma, l'avi!
Clara!
- Mama, tinc gana! - Sí, amor, alguna cosa trobarem.
Clara!
No sé jo si cridar-la servirà de res.
- Es nota que no és ta filla. - Perdona?
- És allà! - Per allà.
Sembla que no és només casa teva.
Però quin pressupost té aquesta fira?
Clara!
Fot el camp! M'espantes els clients.
Eh, vigila!
- De debò? - Ostres, tu!
Mare meva!
- Mama, tinc gana. - Sí, amor, un moment.
Allà hi ha... Ai, mira, pastetes!
Hola, senyor.
Com s'atreveixen?
Posi'ns-en una.
I tant, aquí tenen.
Escolti, no porto efectiu. L'hi puc pagar amb targeta?
Com diu?
Qui no paga, no menja.
No farà gaires diners amb aquesta actitud.
"Vassier", com vosaltres.
Sou parents?
No ho sé, però no poden posar el nostre cognom així com així.
- Au, va! - Perdoni, qui és l'organitzador?
- L'organitzador? - Sí.
Ah, el capità? És a la plaça per a l'execució.
A la plaça.
Clara?
Perdoni, ha vist una jove, d'uns vint anys, mestissa?
- Mestissa? - Sí.
- Vostè no és d'aquí, no? - No, de París.
Renoi! Que lluny!
Tres hores si no hi ha trànsit. Digui, l'ha vist?
No, senyor.
- No hi és, som-hi. - Abans vull parlar amb l'organitzador.
Vilatans de Vallnegra!
Aquí el tenim.
He capturat una de les bèsties.
Porteu-la aquí!
Soc innocent.
Ho juro per Déu!
- Deambulava pel carrer de nit. - Havia perdut una ovella.
Tenia sang a la roba.
- M'he tallat intentant reparar... - Calli!
Mentider!
Què creieu?
És una de les bèsties?
Sí!
Sí.
I quin càstig mereix?
La mort.
La mort!
- La mort! - Loulou!
Botxí, vagi per feina.
- No pateixis, sortirà bé. - Ah sí?
Això és massa violent per a tu.
A més, és hiperrealista.
Ha vist ma...?
Moltes gràcies!
Marxem!
Va, sortim d'aquí.
Papa, va!
Jérôme, què passa?
És sang! De veritat.
Però què dius?
- Hòstia! - Sí.
- Que ho puc tastar? - No!
Què és tot això? Ma filla desapareix, execucions públiques...
Redecoren casa meva...
Només hi ha una explicació.
Un poble medieval de veritat, amb execucions i sang reals...
Un viatge en el temps.
- Ton fill està tocat del bolet. - Jérôme, calma't.
No, té raó, va drogat.
- Ha perdut l'enteniment. - Mira qui parla!
Va, una mica de respecte.
Em puc defensar tot solet.
- Mama? Jérôme? - Un segon, amor.
El Théo no va drogat.
- Sé que està estressat... - No estic estressat, estic molt bé.
- Podem centrar-nos en la Clara? - Mama! Jérôme!
- Què? - Què?
Dispensi, senyor, ha vist una noia jove, maca, d'uns vint anys, mestissa?
Sí, no?
Parla francès?
- Quin any és, senyor? - Théo!
És l'any del Senyor de 1497.
Quines vestimentes més estranyes.
- Vestimentes? Però què diu? - Si no ha dit res.
Sí, sí, és ventríloc.
No.
- Tens cobertura? Truca a la Clara! - No, és l'alarma. He de fer una trucada.
Apaga l'alarma, molesta el senyor!
- Sí, un moment. - Apaga-la!
- No puc. - Apaga-la! Vigileu.
Marxem d'aquí.
Com tens el canell, papa?
Bé, gràcies, Jérôme.
- M'has dit Jérôme. - I com vols que et digui?
I...
Com es deia la mama?
Que et trobes bé? Es deia Nicole.
Va néixer el 3 de juliol de 1946, gastava un número 37
i el seu número de la seguretat social era 2-46-07-350-132-148.
Per què?
Per res.
- Alguna cosa passa. - Jo crec que sí.
Vigileu.
Nens, enrere!
- Mama, què passa? - No ho sé, amor.
Però què és això?
SOC
SOC JO
Tu, qui?
SOC JO, LA CLARA
La Clara!
- Un moment. - Vigila.
Què t'ha passat, bonica?
Per què no em senten? Són tontos o què?
Ja està, ara et sentim.
- Si no he dit res. - Sí!
Has parlat. L'heu sentit, no?
- No. - Res de res.
Ostres, papa! Em llegeixes la ment!
Espero que no li passi com a son pare, només ens falta això.
No m'havia fixat que s'està tornant calb.
Mantinguem la calma.
Els he vist a l'execució.
No són d'aquí.
Què hi fan aquí? Són parents del bruixot?
M'alegro que tregui el tema, no m'agrada que faci...
No som família seva, només passàvem per aquí.
Hem vist la casa buida i hem parat a descansar.
Oi? Això és tot.
Són bruixots!
- Deixa anar mon fill! - Calma.
No som bruixots.
Som...
Som artistes, oi?
- Això. - Sí.
Som joglars.
Jo em dic Daniel Joglar.
I ells són la meva tropa.
Els Joglarets.
Doncs cantin.
És que...
no tenim instruments. Un moment!
Porta'm la guitarra, bonica.
La què?
El llaüt.
Porta'm el llaüt.
El què?
És com una guitarra petita.
Per sort, sempre el porto a sobre, el llaüt.
Sí.
Ja està.
- Si us plau. - Gràcies.
Va!
Sí, d'acord. Un...
Som-hi. Tres, quatre.
I ells, què?
Va! Tres, quatre...
Molt bé.
A temps, si us plau.
D'acord.
- Estàs bé? - Sí.
Entrin a casa.
Venen les bèsties.
Hi ha bèsties, també?
El poble dorm!
Tothom a casa! Les bèsties ja venen cap aquí!
És de nit, el poble dorm!
Tothom a casa!
Les bèsties ja venen cap aquí!
Tinc gana!
Sí, amor, un moment.
Provem amb això.
Perfecte, almenys no parlarem amb una cadira buida.
Ja està.
"La bruixa,
el lladre, el caçador, la vident,
els homes llop."
- No és hora de jugar, amor. - No estic jugant.
Ho diu a la capsa.
- Era sota d'un moble. - Espera, a veure.
No és el teu joc?
Sí, què hi fa, aquí?
No pot ser.
No hem viatjat en el temps. Som dins del joc!
Per favor, aquest nen es droga.
Que no.
Cada carta té un poder, no?
Sí, i què?
Els tenim nosaltres.
El Gilbert és el caçador i té molta força.
No cal exagerar!
Només estic en forma.
La Clara és la nena petita.
La nena petita és discreta, invisible!
Ni de broma. La nena petita ha de ser la Louise.
Sempre seràs la meva nena petita.
Una altra vegada! Amb qui parles?
Eh? Tu sents veus.
Com pot tenir poders ell i jo no?
Jo no he sentit res, només pensava en veu alta.
Estem jugant als Homes llop.
Hi ha un terratrèmol, acabem a casa d'un avantpassat nostre
i tenim poders.
- Clarament som dins del joc. - No diguis bestieses.
Pot ser que la capsa vibrés just abans del terratrèmol.
- Com? - Ho veieu? Tinc raó.
Papa, pensa, és el teu joc.
Com tornem a casa?
No ho sé! No és meu.
Era a les golfes sense instruccions
i me les vaig inventar, i han anat canviant amb el temps.
Això és tot.
I jo soc el lladre. Quin poder tinc?
Ni idea.
Només recordo una regla.
Per guanyar el joc,
hem d'identificar tots els homes llop
i matar-los abans que ens matin a nosaltres.
I si jo soc un home llop?
Ai, no, bonica, no pateixis.
Ningú no et matarà, ningú.
Sents? Ningú.
No et matarà ningú, amor. I saps què? Ja tenim sopar.
No té tan mala pinta, puc fer una sopa.
"Sciurus folliculus."
Deuen ser cigrons.
Són testicles d'esquirol.
Estàs bé, Loulou? Venim a dir-te "bona nit".
És hora de dormir.
Demà tornarem a casa, t'ho prometo.
Sí.
Em torneu a explicar la vostra història?
Fa molt i molt de temps,
uns deu anys,
la mama s'havia separat d'un home patètic.
Jo també estava sol,
i a més d'ensenyar a l'escola, donava classes particulars de guitarra.
En aquell moment, jo volia fer coses per distreure'm,
com ara fer esport o aprendre a tocar un instrument.
Vaig buscar a internet un professor de guitarra
i vaig trobar el papa.
Jo vaig ensenyar-li a tocar la seva cançó preferida,
i ella evidentment es va enamorar de mi.
Evidentment.
Dos anys més tard, vas aparèixer tu.
Com un regal.
Apa, ja està. Bona nit.
No, canteu-me la cançó!
No, és hora de dormir.
Estic morta.
Apa, bona nit.
T'estimo.
Apa, bona nit.
Tranquil, que és broma!
Bona nit, bonica.
Què fas?
Res.
Em mantinc ocupat.
Mira, no sé on som,
o quin any és,
però és fantàstic tornar a pensar amb claredat.
Sento no visitar-te prou.
No pateixis, no és agradable veure algú esfumar-se.
Tornarem a casa
i jo hi seré.
Bona nit, papa.
Bona nit, Jérôme.
- Qui hi ha? - Què passa?
Què...
Crec que ens vol dir alguna cosa, oi?
Espera, calma.
Els homes llop estan anant al poble, una mica més i em devoren!
Ens n'hem d'anar!
Hi ha homes llop al poble, quasi se la mengen i ens n'hem d'anar.
És que és bona jugant a les pel·lícules.
I la Loulou?
Loulou?
- Loulou! - Loulou?
No hi és.
- Louise? - Louise!
No us mogueu.
Soc jo.
Entra, amor meu, de pressa.
Què hi feies, fora?
- He anat a fer pipí. - No!
No pots sortir sola, podries ser un home llop.
Però no soc cap home llop!
Us ho juro!
Et creiem.
- Lliga-la. - I li posem morrió, també?
Si diu que no és home llop, és que no ho és.
A veure, deixeu-me a mi.
En 50 anys de pòquer, mai m'han enganyat.
Mira'm als ulls.
Ets un home llop?
No!
N'estic segur, no és cap home llop.
M'he equivocat! Lligueu-la!
No us mogueu.
- Vigila! - Compte!
La corda, doneu-me la corda!
Théo! La corda, de pressa!
Les bèsties han tornat a matar!
Louise.
Jérôme?
Jérôme, desperta't!
On som?
Al 1497.
Ai, sí, ostres.
La Louise torna a ser normal.
Loulou!
Vida meva.
Tinc gana.
No, espera.
Però què fas?
Et faràs mal.
Que guapa estàs!
Gràcies, tu no estàs gens malament.
Bé, i això per què ho vols?
Per caçar homes llop.
Au, va, Jérôme!
Només surten de nit, així que...
No pots anar apunyalant gent del poble perquè sí.
No, ningú no farà mal a ningú.
He estat pensant.
Som a casa d'un avantpassat teu, és el seu joc,
l'anirem a veure a la presó i li preguntarem com tornar a casa.
- Què et sembla? - També està bé.
- I té dret a un advocat. - Dret? Al 1497?
Si no l'han torturat i matat, serà un miracle.
- Raves? - Flors, senyora?
No, gràcies.
Sembla que funciona. Nens, escolteu.
Nosaltres parlarem amb el nostre parent i vosaltres buscareu menjar, sí?
Sí, i amb quins diners?
He tingut una idea.
La Clara és invisible i ho aprofitarem.
No, la meva filla no roba.
De debò? Prefereixes morir de fam?
Ep, el lladre soc jo. Soc jo qui ha de robar.
Amor, ja hem vist execucions i bèsties salvatges,
intentem evitar que ens detinguin, sí?
Au.
- Ens veiem en una hora, va bé? - Sí.
- Recordeu que som a l'edat mitjana. - Què vols dir?
És com si fóssim en un país estranger, us heu d'adaptar.
Recordes a Roma?
Vaig demanar aigua al cafè i gairebé em maten.
A Dublín es van enfadar en demanar cervesa sense alcohol.
- A Brussel·les... - Ja ho hem entès.
Sí, en resum, quan ets a l'estranger, has de semblar estranger.
Vull dir... local.
És l'edat mitjana: discreció i adaptació.
- Au. - Ens veiem en una hora.
- Sí. - Som-hi, fins ara.
Tu creus que el llaüt és discret?
És la nostra tapadora. Ningú ho veurà.
Mireu, el joglar!
El meu marit és soldat,
l'ha sentit cantar i diu que té veu d'àngel!
Que exagerat! Faig el que puc.
Canti'ns, joglar! La cançó de Carles VIII.
No em sé els acords.
- La del noi de l'estable! - "He escanyat un borgonyó".
- I una d'original? - No, millor que no.
Va, som-hi.
- Adeu, gràcies! - Un moment.
Digui'm el secret. Com puc ser joglaressa?
Faci un doctorat i prengui males decisions. Som-hi.
Soc el lladre, per tant, potser puc robar el que vulgui.
Veus? No cal ser invisible.
Mola el braçalet.
Aguanta això, ara torno.
Què? No pateixis, no passarà res.
Perdó.
Torna aquí, indesitjable!
Atureu aquell lladre!
Atureu-lo!
Deixa'm parlar a mi.
Bon dia, senyors. Daniel Joglar.
Hola.
- El Childéric Vassier és aquí? - Què en vol, d'aquell bruixot?
És clar.
He pensat que una mica de música li alleugeriria l'ànima.
Que cremi a l'infern, la seva ànima!
Bé...
D'acord, no tenim tot el dia.
Voldríem parlar dels càrrecs de què se l'acusa.
- Tu calla, barjaula! - Perdó?
- Com m'ha dit? - Com ens doni la gana.
Ei, hi hagi pau!
Controli la seva esposa.
Li anirien bé uns assots cada matí.
Torna'm a tocar i et rebento!
Amor, pensa en els nens, si us plau.
Sí, és l'edat mitjana.
Va, que els nens ens deuen esperar.
Ai, ostres.
- Ai, hola, Daniel. - Hola.
Tinc una cosa per a vostè.
Gràcies.
Què?
Res.
No té cap problema per lligar,
però quan m'agredeixen uns inútils no mou ni un dit.
Abans podria haver intervingut, però ens haurien descobert.
A més, és l'edat mitjana.
Sí, que oportú.
T'has cagat a les calces, però no passa res.
- No és cert. - Au va!
De debò!
- I la paradoxa temporal? - La què?
La paradoxa temporal.
No sé què dius.
És important si viatges en el temps: tot el que fas té un impacte al present.
Vull dir, el futur... Bé, més endavant.
De debò, és un fet conegut.
- No hi veig la relació. - Sí, és senzill.
Si li hagués trencat les cames,
el feminisme hauria progressat 500 anys massa aviat.
Imagina les conseqüències.
Sí... Prou guerres o contaminació, i una societat infinitament superior?
Imagino les conseqüències.
És...
Ha estat un mal exemple, però ja m'entens.
Hem d'anar amb molt de compte.
"Amb compte", diu.
El meu ex era egoista, però almenys no era covard.
El teu ex...
Què passa?
I el Théo? No és amb tu?
- Espera. - Què passa?
- L'he perdut! - L'ha perdut.
Què? Perdut? Com que perdut?
- On l'has perdut? - Calma!
Clar, quan és el meu fill ens hem de calmar.
Estrangers!
- Sí? - Sí?
El seu fill m'ho ha explicat tot. Són del futur, oi?
No, i ara! Diu bestieses.
Creiem que es droga.
On és el meu fill?
Tranquil·la, mama.
Soc jo, el Théo.
Théo.
Ferrer.
Théo. Ferrer.
- Théo... - Para!
És el meu poder! Robo identitats. És brutal, oi?
No, no és brutal. Gens! No ho facis més.
- Per què no? - Perquè i si et quedes atrapat?
Encara explores la teva pròpia identitat.
I és genial, estic totalment al teu costat,
però estaries perdut del tot. Entens?
Sí, crec que simplement estàs gelosa.
Perquè tu no tens cap poder.
Espera, Théo!
El teu poder és genial i, sobretot, molt útil.
Ja has acabat de la manduca?
'Menjar', vol dir 'menjar'.
Sí! Vull dir, no! Aquesta histèrica m'ha fet perdre la gana.
No parava de cridar. Una hora o dos al calabós li aniran bé.
- Ja tornaves a cridar? - Tranquil.
Ja m'ocupo jo d'aquesta puta.
Puta? De debò?
Perdona, mama, m'ha sortit així.
Childéric Vassier?
Hi ha rates. No és greu.
Hola?
Està buida.
Childéric! Childéric Vassier?
Prou de tortura, li ho suplico!
Per enèsima vegada, no soc bruixot!
Calli, no li farem mal.
Apropi's.
Sí.
Som descendents seus del 2024.
Hem jugat al seu joc i hem acabat aquí amb poders.
Com podem tornar al nostre temps?
No.
No ho entén.
Théo, ensenya-l'hi.
Sí.
Guàrdies!
Calli!
Són vostès els bruixots!
- Han portat aquelles bèsties al poble! - No hem fet res, tranquil.
El joc dels homes llop, sí?
Lladre, vident, bruixa... És obra seva, no?
No! Me'l va portar l'home amb la pell de llop.
Qui és l'home amb la pell de llop?
Un foraster que vaig acollir fa tres nits, abans que arribessin les bèsties.
Doncs aquest home ens pot ajudar a tornar a casa.
- On és? - No ho sé, l'endemà ja no hi era.
Quin aspecte tenia?
Era un home.
Sí.
Amb una pell de llop!
Per favor, no vull que em cremin viu! M'han de treure d'aquí!
No soc bruixot, si no em sé ni fer una sopa!
Ei! Qui m'ha robat el casc?
Mama, ens n'hem d'anar. Cap allà!
Gràcies, Childéric. Bona sort!
Però què diu? M'han de treure d'aquí!
No pateixi, ara soc la seva advocada.
D'acord.
Què és una advocada?
Amb qui parles?
Amb la reixa.
Necessita oli.
Un home que es diu Pell de llop li va donar el joc,
però va desaparèixer.
Si volem tornar a casa, hem de jugar al joc i guanyar.
Per guanyar, hem de trobar i matar els llops.
Matar? No matarem la Louise. A veure.
Hi ha quatre cartes d'homes llop,
potser matant-ne només tres funciona.
O només dos, els estofem amb els testicles d'esquirol i llestos!
- Tens una idea millor? - No.
Morirem tots al 1497. Sempre havia volgut tenir la lepra.
No penso esperar assegut que em devorin.
Atraparem els altres tres i ja veurem.
Aniré al poble i pararé l'orella.
Pararàs l'orella? De debò?
Pararé l'orella, sí.
Investigaré. Últimament estic molt perspicaç.
Perspicaç... Ja li agradaria. Sa filla ha deixat la uni i ell ni ho sap.
Has deixat la uni?
Clara, torna aquí ara mateix!
Clara? On ha anat? Clara!
- Quant fa que ho saps? - Com ho has sentit?
Tu tens un poder. Ets la vident, pots llegir ments.
Només soc perspicaç, això és tot.
I ja està!
Si no llegeixes la ment,
no sabràs que vaig lligar amb un dels padrins de la boda del Cédric.
Mentre ballaves, me'l vaig endur a la cuina.
Em va començar a fer petons al coll i em va posar la mà per sota la brusa.
- Em va acariciar suaument... - Qui és? El mataré!
Ho sabia! Quin poder més vergonyós.
- Ah, sí? - Sí.
I posar-me les banyes no?
No t'he posat les banyes,
però si segueixes així,
ja veurem.
Que quedi clar, Jérôme, no pots fer servir el poder amb mi.
Almenys jo tinc un poder.
Soc útil, estimada.
Ja n'hi ha prou.
Hem de matar tres homes llop i portar els nens al 2024.
2024?
Veniu veramente del futur?
Les preguntes les fem nosaltres.
Qui ets? Què vols?
Em dic Piero.
Soc veí del Childéric.
Soc artista, inventor, podríem dir.
He vingut aquí per agafar tot el que pugui aprofitar.
El Childéric, pobret, ha begut oli.
El cremaran a la foguera.
I què hi feies aquí fora?
Aquí no els agrada la gent com jo.
Ets un home llop?
No, i ara! No soc cap home llop.
Jérôme, va, fes servir el teu poder.
Llegeix-li la ment.
Porta't bé, sí?
Algú sap italià?
Què vol dir: "È tanto bello quando si concentra"?
"És tan guapo quan es concentra."
Ah, és clar, "la gent com vostè". Aquí no és cap problema.
Ah, no?
Vostès...
Vostès tenen sort.
Al futur no és un problema, no?
Però ara, aquí,
si la gent sap que també m'agraden els homes,
m'arrancarien la pell.
Em bullirien sencer i m'esquarterarien.
De debò?
Bé, és l'edat mitjana.
El podem deslligar?
- Sí. - Va.
Grazie. Que amable.
Grazie, tesoro. Puc beure alguna cosa?
- Sí. - Una mica de vi.
Clara!
Porta un got d'aigua.
Per tornar a la nostra època hem de trobar els homes llop.
Té idea de qui podria ser?
No, si ho sabés us ajudaria, però...
És ma filla, és invisible.
Sí, no és pràctic, ja ho sé.
Per a això potser puc fer alguna cosa.
Mireu, això...
És una espècie d'argila
que els exploradors han portat de les Amèriques.
Saps on és això?
- Sí. - Però jo l'he perfeccionat.
No?
Mireu, és...
flexible. Capito?
Elàstica, però resistent.
És cautxú.
- Cautxú? - Sí.
Què en vol fer, d'això?
Quan ta filla s'hi fiqui a dins,
això, aquest cautxú que dius tu,
es convertirà en una altra pell, una segona pell, capito?
Se la podrà treure quan vulgui, només haurà d'estirar així.
- Pràctic, no? - No està malament.
Excepte que no és...
No és com ma filla, és massa pàl·lid, com el cautxú.
D'acord, non c'è problema. Ho puc fer més fosc.
Mira això.
- Attenzione. - Sí.
Ecco!
No, més!
- Més? - Sí, més.
- Més! - Prou.
- No! - Una mica més.
- No! Però què fas? - Sí, així.
Sí, és així.
Així és la Clara.
Així és ma filla.
Així és la vostra filla?
- No, és... - És ma filla.
La vaig tenir amb una altra dona.
- Una altra... - I el Théo no és fill meu.
No, és del meu primer marit.
- Sí. - L'Olivier.
- Et dius Olivier? - No, jo em dic Jérôme.
Era el primer marit de la Marie.
- Sí. - El marit de la Marie?
- El seu ex. La Clara és ma filla. - La Clara... Exacte.
La Louise és filla dels dos.
Finalmente!
Quina família, eh?
És el futur...
És la llibertat de fer de tot.
- Podem remenar? - Sí.
- Remenem.
Allora, gairebé...
Ja està!
No, no està. N'hi falta una, aquí.
- Segur? - Sí.
- Aquí? - Sí.
Ecco!
Ara sí, aquesta és ma filla.
I ara, molt important, els ulls, la mirada.
Sacseja el cap.
Ecco!
Molt millor.
I ara queda el toc final.
Ostres!
M'agrada disfressar-me.
- És clar. - Genial.
Bé.
Tria la que vulguis.
Aquesta? Sí.
És bonica. A veure...
Ecco!
- Sí o no? - Sí!
Ah, sí! Aspetta.
Això és un petit invent meu. Un regal.
Ecco, prova ara.
La perruca és horrible.
- Em sentiu? - Sí.
Estàs guapíssima, mira't.
Cautxú.
No.
Té maquillatge, si us plau?
És clar, també tinc...
No, està bé. Estàs molt bé al natural, amor.
- Gràcies, però tenim feina. - Gràcies, Piero!
- Prego! - Gràcies, Piero.
Sí, bona sort.
- Si algú es mou... - Papa.
D'on surt aquesta?
És la meva filla.
Es pot defensar sola.
Que d'on surto?
"Surto d'una terra
cremada
pel vent
de les planúries ermes."
"Vora els llacs,
és pels que viuen
un lloc infernal."
És de Connemara, algú té cap problema?
- És cap problema? - No.
Sembla un lloc encantador.
El capità ha capturat una bèstia. Ara l'executarà!
Vilatans de Vallnegra!
L'última execució va ser un trist malentès.
Era innocent.
Sí, bé,
però aquest cop n'estem segurs.
Aquesta dona és una bèstia.
Juro per Déu que és mentida. Soc innocent!
Menteix!
Tothom sap que és estranya.
Encara és soltera,
amb disset anys.
Quina barbaritat.
Sí, és l'edat mitjana.
Què dieu? És una bèstia?
Sí!
I quin càstig mereix?
La mort!
Botxí, vagi per feina.
No la poden matar, hem de fer alguna cosa.
Si fem alguna cosa, morirem tots.
Potser és un home llop, ens aniria molt bé.
Oh, no!
No!
Capità, s'està ponent el sol!
De pressa!
Això no és seriós!
Ets el joglar ara o què?
Fer una execució diària té conseqüències.
- No en tens cap altra? - Tu tens una altra espasa?
És clar.
Doncs me n'alegro.
Saps quant guanya un botxí? I ja que en parlem...
Ara no. Mata la bèstia, de pressa!
Amb què? Amb el mànec?
Capità, el sol s'ha post.
Surt!
Que es faci justícia!
Marxem.
El meu fill!
Salveu el meu fill!
- Hi vaig. - No, papa!
No pateixis, fill. Soc fort com un roure.
Salveu el meu fill!
Si us plau!
Sí, amb les eines adequades és més fàcil.
HOME LLOP
Tinc la carta.
- Ha estat increïble. - Brutal!
- Què ha passat? - No!
Seguim-la!
De pressa, dividim-nos!
Loulou! Louise!
Louise!
Torneu a casa, de pressa!
Allà, un cadell!
On hi ha un camell?
No, un cadell, un llop petit.
Allà, vine!
Louise!
Està bé, la té el Gilbert.
- I la Clara? - No ho sé.
Merda.
Aneu a casa, la busco jo.
No et moris, sents?
No pateixis.
Aneu.
Ja l'hem vist prou.
Clara?
Queda't aquí, jo els distrec.
No!
Papa, confia en mi.
Ei.
Ser invisible no vol dir que no serveixi per a res.
D'acord.
Ves amb compte.
En tinc un! El tinc!
HOME LLOP
Bé, en queden dos.
- Esperem. - Sé com trobar-los.
Encara té les dents així.
Els cabells i les galtes són iguals. Convertida, segueix sent la Louise.
Per als altres deu ser igual. Els he vist de prop.
Demà els trobem al poble,
els matem i recuperem les cartes.
Vaig veure la líder del grup, és una dona.
Té potes blanques, per tant, deu ser vella.
L'altre era un home, té panxa i va coix.
Ara ja ho tenim tot per trobar-los.
Ep, joglar!
Corteja dones grans, ara?
- La coneix? - La senyora Warter?
És bona dona.
No es fiï de ningú, podria ser una de les bèsties.
Impossible, ha tornat de la ciutat aquest matí.
- Ensenya-li què fas amb les mans. - Com?
Ah, és clar!
No, gràcies.
Ulls oberts.
És ben estrany, no?
Sí, però ja saps com són els artistes.
És d'aquí?
D'on vol que sigui? Soc la dona més vella del poble!
Tinc 52 anys.
Renoi!
Fot el camp d'aquí.
Va, fora!
És ell! És un llop.
Avisa'ls que n'hem trobat un.
Jo me n'ocupo.
No es mogui!
L'adverteixo que tinc poders.
Així que no intenti transformar-se.
Transformar-me? En què?
En home llop.
He vist que té sang a la roba.
Això és de quan em pega el meu marit.
A veure.
Quin és?
El del mig?
Perfecte.
Bon dia, senyor.
Lletrada Poulain-Vassier, advocada de la seva dona.
- La què? - L'advocada.
- Qui és aquesta? - No ho sé, diu coses estranyes.
Sí. Admet pegar la seva dona?
Evidentment, és la meva dona.
Però no li pego per no res, eh?
Si la sopa està massa calenta o massa freda,
o si va massa lenta agafant troncs al bosc.
A vegades, fins i tot em demana que em banyi.
- Em passo una mica. - No.
Hi ha altres formes de dialogar que no inclouen violència física, sent?
- Fuetejar-la? - No.
- Ofegar-la? - No!
- Escaldar-me? - No!
Comunicant-se. Parlant.
D'igual a igual, sí?
Una cleca de tant en tant no fa mal, no?
Per favor!
Facin el que vulguin, jo ja m'hauria divorciat tres vegades.
Què diu del divorci?
El matrimoni és indissoluble, joglaressa.
El divorci no existeix, és heretgia!
Ho he dit per dir, no em facin cas.
Escolti, li deixo el meu contacte, per si de cas, sí?
Deixi'm un moment això.
ESCRIVÀ PÚBLIC
Aquí té.
Sap escriure, dona?
No, i ara!
- Bruixa! - No, de debò.
- Bruixa! - Va, relaxi's, no em faci bullying.
- Bullying? - Sí, és anglès.
- Merda! No! - Ho admet!
Està aliada amb els anglesos. Detinguin-la!
Bruixa!
No estic aliada amb els anglesos! Deixin-me anar!
El teu marit et deu estimar, bruixa. T'ha defensat.
Ja no ens cremaran?
Tranquil, es manté.
Tens cinc minuts amb el Daniel.
Joglar!
- Cinc minuts. - Sí.
Ni un segon més.
- Jérôme! - No!
Res de tocar-se.
D'acord.
El meu descendent!
Som iguals!
També tens aquesta marca?
No.
Ets cec de l'ull dret?
- No. - Crostes als testicles?
Perdó?
Tens crostes als testicles?
No, però...
- Voldria una mica d'intimitat. - Sí, és clar.
Estàs bé?
I els nens, com estan?
No els importa que et cremin a la foguera.
Mira-ho pel costat bo, diuen que és indolor.
Fa menys mal que l'empalament.
Va bé saber-ho.
Però més mal que l'esquarterament.
No em sorprèn. L'any passat, un amic...
Si us plau.
- Ens donen un moment? - Perdó.
Jérôme.
Els pensaments.
Escolta bé.
Heu de marxar.
Pren ton pare i els nens.
No sense tu.
Pensa, Jérôme. Ens falten dues cartes i no podem matar la Louise.
No guanyarem mai el joc.
Però podeu sobreviure.
Us n'heu d'anar.
Lluny d'aquí.
I deixar que et cremin? No.
És el que hi ha.
Et dic que no marxarem sense tu.
Aniré on tu vagis.
Aquest cop, no.
Fes-ho pels nens.
Sí?
Ja n'hi ha prou.
Torni a casa, joglar. S'està fent fosc.
- Pels nens! - Fora!
Pels nens.
La segona! Gràcies a qui?
Gràcies al Gilbert.
HOME LLOP
No us poseu tan contents!
M'he perdut res?
Han detingut la mama.
La cremen demà.
Vol que marxem de Vallnegra, sense ella.
No la deixarem aquí.
Necessito que m'ajudis.
Sí, entra.
Vilatans de Vallnegra!
Cremant aquests bruixots a la foguera...
No soc bruixot.
...purificarem amb les flames l'ànima d'aquest poble,
i posarem fi a la maledicció.
Bruixa, tens unes últimes paraules?
Germanes!
Avui,
us peguen i us maltracten.
Us cremen!
Però un dia sereu iguals que els homes.
El vostre cos serà només vostre.
Us podreu divorciar, treballar i fins i tot votar!
Sí.
Avui ens diuen bruixes,
però demà serem científiques, inventores i pioneres.
No perdeu l'esperança!
Defenseu els vostres drets.
El futur és teu.
I aquests dos rucs...
- Ja n'hi ha prou. - No tenen ous.
Les coses són com són...
I tu?
- Últimes paraules? - Ostres...
Com ella. Ho ha dit molt bé. Bravo.
Espera, és cànem? Perquè soc al·lèrgic.
Si ho és m'inflaré i tardaré més a cremar.
- No tinc gens de pressa. - No, espera...
No soc bruixot!
A la pira!
Un moment!
Vull demanar un favor.
Cantar una última cançó a la meva dona.
Canti, joglar.
S'apropa una tempesta.
Un retorn a l'estat salvatge.
Esbotza portes i barricades,
allibera el llop de la gàbia.
Sent el brogit del vent,
sent el batec de la sang,
apuja el volum de les guitarres
i el rugit de les motos.
- Què és una moto? - Ni idea.
Només cal una guspira.
- D'acord. - No!
I un gest.
Només cal una guspira,
i un gest d'amor
per encendre el foc.
Encén el foc
i fes ballar els dimonis i els déus.
Deixa enrere els problemes,
enterra la destral i les preocupacions,
trenca les cadenes que et lliguen,
allibera el lleó a l'arena.
Sí!
Vull llamps i trons,
olor de pólvora i terrabastall.
Soc jo, el Théo.
Vull festes i rialles.
De pressa!
Que tothom es torni boig.
Només cal una guspira.
Poca cosa, només un gest.
Només cal una guspira.
Un gest.
Canti amb mi, capità!
Encén el foc.
Encén el foc
i fes ballar els dimonis i els déus.
La música del futur és espantosa.
Calla!
DANIEL
Encén el foc.
Va, Théo.
I observa créixer la flama amb els teus propis ulls.
Els bruixots s'escapen!
Deteniu-los!
Daniel, torna!
Daniel!
Dispareu a voluntat!
Recarregueu!
Els vull vius o morts.
- Esteu tots bé? - Estic bé.
- Sí. - Més o menys.
Merda, ara vinc.
Sigues fort.
- No li treguis la fletxa! - D'acord.
Bruixa!
Escolta, Jérôme, si al final la Marie no torna,
potser és el teu moment de veure les coses diferent,
començar de nou.
- Podries... - Marie!
Que bé, ha tornat...
Et vaig dir que marxéssiu.
Ja en parlarem.
Han tallat el camí. Esteu tots bé?
- Sí, estem bé. - Merda.
Espera.
No, no l'hi treguis.
No em toqueu més!
Papa, i ara què?
Jo crec que el capità us buscarà per tot arreu,
aneu a amagar-vos a l'església.
Hi he construït un túnel secret,
però per entrar-hi necessiteu un codi de tres xifres.
D'acord.
La primera xifra correspon als caps del ca Cèrber...
- Au va! - El codi!
- D'acord, és 316. - Som-hi.
Per encendre els llums, aixequeu la palanca de la porta.
Cap a dins!
Clara, ajuda'm.
Uau.
Théo, posa la Louise en algun lloc segur.
Allà, al fons.
Que es posi els auriculars, sí?
On es posa el codi?
- No ho sé. - Donem una ullada.
Va.
Té.
No tens por, no? Molt bé.
És aquí.
- On? - Aquí!
És l'entrada al túnel secret.
- Cadascú en una punta. - Sí.
En quin ordre és?
Ni idea, ha dit 316.
Clara, tu el tres, tu l'u, i jo el sis.
D'acord.
- Tres. - U.
I sis.
Nens, sortiu d'aquí. Amagueu-vos.
Va.
Amagueu-vos vosaltres.
Va, Théo!
Vigila, Clara!
Així, sí!
Ja el tens!
No!
- Théo! - Vigila.
Dispara, home!
Ho sento.
És el poder de Cupido.
Si ella mor, jo moro.
Els he vist de prop.
És una dona, té potes blanques.
Sou vosaltres o nosaltres.
Mon fill no el toca ningú.
Ara, no t'ho toquis.
S'ha acabat la bateria.
Loulou, posa't els auriculars!
- Loulou, soc la mama. - Calma.
Soc la mama.
Què coi fan?
Louise!
- Així, Loulou! - Sí.
Tu pots, Louise!
- Sí! - Així!
Sí!
No!
Louise!
HOME LLOP
La bruixa.
Soc el papa.
Està bé?
Estàs bé?
La meva nena.
La meva petitona.
CUPIDO
Crec que hem guanyat.
És clar que tenia un poder,
però esperava el moment idoni.
El pròxim cop, si torneu,
veniu al juny, que celebrem Sant Joan.
Ballem, bevem, cremem pèl-rojos i albins...
- És molt familiar. - Genial.
Als nens els encanta.
- Bé. - Bon viatge.
- Gràcies. - Adeu!
Jérôme!
Grazie, Jérôme.
De res.
De debò, m'has...
M'has inspirat.
Me'n torno a Florència
i potser tornaré a pintar.
- Gràcies a tu. - Un plaer.
I tornaré a fer servir el meu nom de veritat.
- No et dius Piero? - No.
Em dic Leonardo Piero...
Da Vinci.
Sí.
Compra tot el que pinti.
Estàs de broma? Pinta fatal.
Que ho compris tot. Tot!
Ciao.
Bon viatge!
Tinc una família maca, eh?
Molt maca.
Sobretot el Jérôme.
CAÇADOR
Marie?
Què?
Merda.
No ha funcionat.
És el JP.
Hola? Sí, ara vinc, no t'enfadis.
No!
Vostès també treballen a la fira medieval?
Els han estafat amb aquests vestits, són terribles.
Tot bé?
Sí, tot bé, gràcies.
- Estàs bé, papa? - Bé...
No ho tinc clar.
Tinc records de cavallers...
i d'homes llop.
Crec que perdo l'oremus.
No, papa, està bé. No pateixis.
Va, entrem.
Tornem a casa.
"Estimat Jérôme,
m'ha encantat tornar a estar amb tu uns dies,
però tots dos sabem que no durarà.
Seguiré oblidant-me de coses, un nom, una anècdota...
Arribarà un dia que no me'n recordaré de res.
Aprofito que he recuperat la memòria per escriure-ho tot.
Tot el que recordo, tot el que ha estat important.
Espero que m'ho tornis a explicar.
T'estimo. Ton pare."
DONACIÓ DE LA FAMÍLIA VASSIER
Podem marxar? Fa una hora que som aquí.
Un minut més.
Li he explicat tots els quadres a l'avi.
Molt bé.
Crec que preferia l'original.
Estàs gelosa.
INSPIRADA EN EL JOC ELS HOMES LLOP DE VALLNEGRA
Subtítols: Albert Vilalta