ЗА МОТИВАМИ ГРИ «ВОВКУЛАКИ ТЬЄРСЕЛЬЄ»
ВОВКУЛАКИ
Настає ніч.
Село міцно спить.
Перш ніж зникнути, чоловік у вовчій шкурі роздає ролі.
Геть звідси!
Ті, хто його виганяє, стають вовкулаками.
ВОВКУЛАКА
Ті істоти тепер бродять долиною Тьєрсельє.
І доки їх не розкриють, вони шукають свою здобич.
Вовкулаки кидаються на невинну жертву.
І…
-Що я казав про телефони? -Вибач.
-Граємо чи ні? -У мене пряма трансляція.
-Я чекаю на дзвінок. -Я голодна.
Це надовго?
У що ми гратимемо?
У «Вовкулаків», тату. Ми граємо у «Вовкулаків».
«Вовкулаки»?
Ми грали в моєму дитинстві. «Сонце сходить, настає ніч…»
Сили допомагають нам полювати на вовкулаків.
У нас є сили?
Так, сили є. Я Ворожбит.
Ти Мисливець.
МИСЛИВЕЦЬ
Клара — Маленька дівчинка. Тео…
ЗЛОДІЙ
-Злодій. -Для чого потрібні сили?
Я сподівався, що тато згадає.
Не знаю. Мені ця гра незнайома.
Ви не грали у «Вовкулаків» з Ніколь?
Ніколь? Хто це?
О, так. Моя дружина, звісно. Хай спочиває з миром.
Чому ви так на мене дивитеся? Я вас не запрошував.
Мені й самому добре.
Ба більше, ви привели з собою незнайомців. Хто ця дівчинка?
Ця дівчинка — це Тео, тату. Син, якого Марі народила до нашої зустрічі.
Тео — мій син. Довге волосся носять не лише дівчата.
-Він не казав про волосся. -Волосся гарне!
Ви закінчили? Тепер, коли ми знаємо правила,
зіграймо партію.
Я звільню місце на столі та знову роздам картки.
Навіщо нам сидіти вдома?
У селі проводиться середньовічний ярмарок, карнавал.
-Що скажете, діти? -Куди ти?
-У мене прямий ефір. -Може, пропустиш один?
Ні. Якщо я не публікуватиму пости, то втрачу підписників, а тоді я стану…
Ніби невидимкою.
Знаєш, якщо ти невидимка, це ще не значить, що ти нікчема.
Може, у твої часи, Марі. Тепер — ні.
Та годі. Скільки можна заробити, продаючи косметику?
Більше, ніж жалюгідний учитель.
Починається.
Жалюгідний учитель знайомить учнів з класикою.
Сарду, Балавуан, Джонні, Дельпеш…
Кажеш, ти інфлуенсерка, але на кого ти впливаєш?
Очевидно, не на рідного батька.
Майстер-клас з виховання.
Тату, годі вже.
Під час відпустки ми приїхали доглядати за тобою, тож постарайся.
Добирай слова, Стефане!
З радістю. Але я Жером.
Ти схожий на Стефана.
Я йду спати.
Опівдні?
Кожному своє.
Жильбере!
Мамо, я голодна.
Іди на кухню з братом.
-До речі, в нього гарна стрижка. -Не чіпляйся.
Так, мамо, облиш нас!
Просто відстій.
Шик.
-Дзвонитимеш на роботу? -Так.
Кого захищаєш?
Жінку, яку чоловік бив 20 років.
-І ти сердита? -Дуже.
За це я тебе люблю. Дзвони.
-Ти впевнений? -Упевнений. Дзвони.
Ну що ж!
Тоді я це сховаю?
-Сховай! -Гаразд.
Отже, Вовкулака тут.
Мисливець тут.
Ось Маленька дівчинка.
Ворожбит.
Злодій і Відьма.
Готово!
-Що відбувається? -Не знаю!
Діти!
-Тату! -Усе гаразд, Жильбере?
Це німці! У підвал!
Швидко!
Нумо! Не зупиняйтеся!
Тату!
Швидше, тату!
Обережно!
Усі цілі? Луїзо? Тату?
-Так, я в нормі. -Так.
-Тео, світло. -Сходи завалило.
Кларо? Усе гаразд?
-Сюди! -Ходімо.
Кларо!
Усе гаразд?
-Кларо! -Усе добре.
Кларо!
А де машина?
Бляха, моя машина!
Що сталося? Я викличу поліцію. У когось є сигнал?
Ні.
Це не мій будинок.
-Авжеж, це він, тату. -Ні!
-Він завжди так виглядав? -Звісно, що ні.
-У мене не настільки поганий смак. -Кларо!
Кларо!
Що за дивний інтер'єр?
Кларо!
Це як «Білосніжка і семеро гномів».
-Її тут немає. -Що?
Чому все таке старе?
-Гей! Ви це помітили? -Що?
Бляха!
Зберігаймо спокій.
Спокій? Моя дочка зникла!
Має бути пояснення.
У селі карнавал. Будинок прикрасили.
Встигли за 30 секунд?
Ходімо в село. Можливо, вона там.
Гаразд. Ходімо.
-Нумо, тату. Треба знайти Клару. -А мій дім?
Кларо!
Ходімо.
Жильбере, може, сповільнитеся?
Твій дідусь у формі.
Кларо!
-Мамо, я голодна! -Так, доню. Пошукаємо щось поїсти.
Кларо!
Не думаю, що крики допоможуть.
-Вона не твоя дочка. -Вибач, що?
Дивіться!
Змінився не лише твій дім.
Який бюджет на цей карнавал?
Кларо!
Геть! Ти лякаєш клієнтів.
Гей, обережно!
-Справді? -Та ну.
Неймовірно.
-Мамо, я голодна. -Так, доню. Потерпи.
Там якісь… О, дивися. Оладки!
Вітаю, мосьє.
Оце нахабство!
Одну, будь ласка.
Так, одну оладку.
У мене немає грошей. Ви приймаєте безконтактні платежі?
-Що? -Без…
-Безконтакт… -Нема грошей — нема оладок.
З таким ставленням ви грошей не заробите.
«Вассьє». Як ви. Ваш родич?
ВАССЬЄ — ЧАКЛУН СТРАТА НА ВИХІДНИХ
Не знаю, але не можна так використовувати наше прізвище.
-Та ну. -Вибачте. Хто організатор?
-Організатор? -Так.
Капітан? На площі, готується до страти.
На площі…
Страта?
Кларо!
Вибачте, ви бачили дівчину? Їй років 20, багаторасова.
-«Багаторасова»? -Так.
-Ви не місцеві, так? -Ні, ми з Парижа.
Господи! Як це далеко!
Три години без заторів. То ви її не бачили?
Ні.
-Її тут немає. Ходімо. -Спершу я поговорю з організатором.
Жителі Тьєрсельє!
Ось він.
Я спіймав одного диявольського звіра.
Приведіть звіра!
Я невинний.
Клянуся Богом!
-Ти блукав вулицями вночі. -Я загубив вівцю.
На твоєму одязі була кров.
-Я порізався, намагаючись… -Тихо!
Брехня!
Брехун!
Що скажете? Цей чоловік — один зі звірів?
Так!
О, так.
Яке має бути покарання?
Смерть.
Смерть!
-Смерть! -Лулу!
Кате, виконуй свій обов'язок.
-Не хвилюйся. Усе буде добре. -Невже?
Це надто жорстоко для тебе.
До того ж дуже реалістично.
Ви бачили мою…
Дуже дякую!
Ми йдемо звідси!
Нумо!
Тату, ходімо!
Жероме! Що відбувається?
Це кров! Справжня кров!
Що ти таке кажеш?
-Господи боже. -Так.
-Можна скуштувати? -Ні!
Що відбувається? Моя дочка зникла, публічні страти…
Ремонт без мого дозволу…
Є лише одне пояснення. Справжнє середньовічне село,
справжні страти, справжня кров… Мандри в часі.
-Скажи синові, щоб не молов дурниць. -Заспокойся.
Ні, він має рацію. Хлопець під наркотиками.
-Він здурів. -Хто б казав!
Будь ласка, прояви повагу.
Я сам про себе подбаю.
-Мамо, Жероме. -Секунду, синку.
Тео не вживає наркотики. Я знаю, ти нервуєшся.
Я не нервуюся. Я почуваюся чудово.
-Зосередьмося на Кларі. -Мамо! Жероме!
-Що? -Що?
Вибачте, мосьє, ви бачили молоду жінку?
Гарненька, за двадцять, багаторасова?
Так? Ні?
Говорите французькою?
-Який зараз рік, мосьє? -Тео!
Рік Господа нашого 1497-й.
Які химерні шати.
-Шати? Він себе бачив? -Він нічого не казав.
Казав. Він черевомовець.
-Ні. -У тебе є сигнал! Подзвони Кларі.
Ні. Це нагадування про зустріч.
Вимкни! Це його злить.
-Секунду. -Вимкни!
-Не працює. -Вимкни! Обережно.
Ходімо.
Як твоє зап'ястя, тату?
Добре, дякую, Жероме.
-Ти назвав мене Жеромом. -А як тебе називати?
Скажи…
Як звали маму?
Ти здурів, синку? Її звали Ніколь.
Вона народилася 3 липня 1946 року. Вона носила взуття 37-го розміру,
її номер соціального страхування
був 2-46-07-350-132-148.
А що?
Нічого.
-Щось відбувається. -Згодна.
Обережно.
Назад, діти.
-Мамо, що відбувається? -Не знаю, доню.
Що за…
ЦЕ
ЦЕ Я
Хто «я»?
ЦЕ Я КЛАРА
Кларо!
-Чекайте. -Обережно.
Що сталося, доню?
Чому вони мене не чують? Вони тупі чи що?
Тепер ми тебе чуємо.
-Я нічого не казала. -Казала!
Казала! Ви її чули, так?
-Ні. -Ні слова.
Тату! Ти читаєш мої думки!
Сподіваюся, він не божеволіє, як його тато. Цього нам не треба.
Боже, я не помічав, що він лисіє.
Зберігаймо спокій.
Я бачив вас на страті.
Ви не тутешні.
Чому ви тут? Ви родичі чаклуна?
Дякую, що нагадали. Мені не подобається…
Не родичі. Ми тут проїздом.
Побачили порожній будинок і зупинилися відпочити. От і все.
Так? Це все.
Ви чаклуни!
-Руки геть від мого сина! -Спокійно.
Ми не чаклуни.
Ми…
Ми музиканти, так?
-І все. -Так.
Ми менестрелі.
Я Данієль Менестрель. Бачиш?
А це моя трупа.
Менестрельки.
Зіграйте для мене.
Але ми…
У нас немає інструментів. Чекайте! Я… Принеси мою гітару, доню.
-Га? -Твою що?
Мою… Мою лютню.
Принеси мою лютню.
Твою що?
Вона схожа на маленьку гітару.
На щастя, я завжди беру з собою лютню.
Так.
Добре.
-Будь ласка. -Дякую.
Так. Раз…
Гаразд. Три, чотири.
Скажи їм, що мій рід занять
Невизначений
Що ніхто не знає, де я буду
Через рік
Якби вони знали, що для тебе
Колись я був найкращим співаком
Ось чому
Ти хотіла дитину
Яка вже доросла
А вони що?
Нумо! Три, чотири…
Судді й закон
Мене не лякають
Це мій син, моя битва
Дарма вона пішла
Дуже добре.
Я все зруйную
Якщо торкнешся
Моєї плоті й крові
Не поспішай.
Дарма вона пішла
Дуже добре.
-З тобою все гаразд? -Так.
Заходьте в будинок.
Наближаються звірі.
Тут є звірі?
Усе село має спати!
Ідіть по домівках! Звірі наближаються!
Настала ніч. Усе село має спати.
Ідіть по домівках! Звірі наближаються!
Звірі наближаються!
Я хочу їсти!
Так, доню. Я шукаю.
Спробуймо так.
Чудово. Тепер ми не будемо говорити з порожнім стільцем.
Ось так. Бачите?
«Відьма,
Злодій, Мисливець, Ворожбит,
Вовкулака».
-Надто пізно для ігор, доню. -Я не граю.
Це написано на коробці.
-Під комодом. -Чекай.
Покажи.
Хіба це не твоя гра?
Так. Чому вона тут?
Не може бути!
Це не подорож у часі. Ми в грі.
Мабуть, він під кайфом!
Зовсім ні.
-Карти відповідають силам, так? -Так, і що?
У нас є ці сили.
Жильбер — мисливець, він дуже сильний.
Не треба перебільшувати!
Просто в гарній формі.
Клара — Маленька дівчинка.
Дівчинка непомітна, невидима!
Та ти що? Маленька дівчинка тут лише Луїза.
-Для мене ти завжди маленька дівчинка. -Ти знову це робиш. З ким ти розмовляєш?
Що? Ти чуєш голоси.
Невже він отримав силу, а я — ні?
Ні! Я нічого не чув. Просто міркую вголос.
Отже, ми граємо у «Вовкулаків».
Будинок тремтить. Ми опиняємося в будинку наших предків
і маємо сили?
-Ми точно в грі. -Не смішно.
Здається, коробка вібрувала перед землетрусом.
-Що? -Бачите? Ми в грі.
Думай, тату. Це твоя гра.
Як потрапити додому?
Не знаю! Це не моя гра. Я знайшов її на горищі без правил,
тому я їх вигадав, і вони змінювалися з часом.
Це все.
А я Злодій. Яка в нього сила?
Гадки не маю.
Я пам'ятаю одне правило.
Щоб виграти гру,
треба впізнати всіх вовкулаків
і повбивати їх,
поки вони не вбили нас.
А якщо я Вовкулака?
Доню, не хвилюйся.
Ніхто тебе не вб'є. Ніхто!
Ясно? Ніхто.
Ніхто тебе не вб'є, доню. І знаєте що? Я знайшов вечерю.
Виглядає не так вже й погано. Я приготую суп.
«Sciurus folliculus».
Мабуть, нут.
Це більчачі яйця.
Як ти, Лулу? Ми прийшли сказати тобі добраніч.
Час спати.
Завтра поїдемо додому. Обіцяю.
Так.
Розкажи вашу історію знову.
Якось давно,
десять років тому,
твоя мама розлучилася з повним невдахою.
Я теж був самотній, викладав музику в школі
та давав приватні уроки гри на гітарі.
Тоді я хотіла відволіктися.
Я вибирала між спортом і грою на музичному інструменті.
Я шукала в інтернеті вчителя гри на гітарі
та знайшла твого батька.
Я її навчив грати її улюблену пісню,
і, очевидно, вона закохалася в мене.
Очевидно.
Через два роки з'явилася ти.
Як подарунок.
Так. Кінець. На добраніч.
Але я так люблю цю пісню!
Ні, час спати, доню.
Там, де я живу, гойдаються ліси І дахи шкрябають небо
Я виснажена.
Гаразд, добраніч.
Я люблю тебе.
Гаразд. На добраніч.
Ну що ти. Я жартую.
Добраніч, доню.
Що ти робиш?
Нічого.
Просто відволікаюся.
Знаєш, я не знаю, де ми
або «коли» ми,
але приємно знову ясно мислити.
-Вибач, я повинен приїжджати частіше. -Не вибачайся.
Стежити, як люди зникають, неприємно.
Ми повернемося додому.
І я буду поруч.
Добраніч, тату.
Добраніч, Жероме.
-Хто там? -Що сталося?
Що…
Гадаю, вона хоче щось нам сказати. Так?
Зачекай. Заспокойся.
Вовкулаки прямують до села! Мене ледь не з'їли.
Треба тікати негайно!
Там вовкулаки, її ледь не з'їли, нам треба тікати.
Вона завжди чудово грала в шаради.
Де Лулу? Лулу!
Лулу!
-Лулу! -Лулу!
Її тут немає!
-Луїзо! -Луїзо!
Чекайте тут.
Це я!
Заходь, доню. Швидко.
Що ти робила?
-Я вийшла попісяти. -Ні!
Не можна ходити на самоті. Раптом ти вовкулака?
Але я не вовкулака!
Клянуся!
Ми тобі віримо!
-Зв'яжи її. -Може, ще намордник?
Якщо вона каже, що не вовкулака, це правда.
Заждіть, я розберуся.
Я 50 років грав у покер і ніколи не програвав через блеф.
Поглянь на мене.
Ти…
вовкулака?
Ні!
Підтверджую. Вона не вовкулака.
Я помилився! Зв'яжіть її!
Стійте. Ані руш.
-Легше! -Не кривди її!
Мотузка! Дайте мотузку!
Тео! Мотузку, швидко!
Звірі знову вбили!
О, Луїзо.
Жероме.
Жероме, прокинься!
Де ми?
У 1497 році.
О, так. Дідько.
Луїза знову нормальна.
Лулу!
Донечко.
Я голодна.
Ні, чекай. Стривай.
Що ти робиш?
Ти нашкодиш собі.
Яка ти гарна.
Дякую. Ти й сам нічогенький.
А для чого все це?
Для полювання на вовкулаків.
Та ну, Жероме!
Вони вовкулаки лише вночі, тому…
Не можна штрикати селян навмання.
Ніхто ні на кого не полюватиме.
Я тут подумала.
Це дім твого предка. Це його гра. Відвідаймо його у в'язниці
та спитаймо, як дістатися додому.
-Гаразд? -Так теж можна.
-І він має право на адвоката. -Права?
У 1497 році? Я буду здивована, якщо його не закатували до смерті.
-Редька! -Квіти, мадам?
Ні, дякую вам.
Здається, спрацювало. Діти, слухайте.
Ми поговоримо з предком, а ви підете на ринок по харчі.
-Гаразд? -Але за які гроші?
У мене є ідея.
Скористаймося невидимістю Клари.
Ні, моя донька не злодійка.
Серйозно? Краще голодувати?
Чекайте, я Злодій. Красти повинен я.
Синку, ми вже бачили тут страти без суду та диких звірів,
тож постарайся, щоб тебе не впіймали.
Гаразд.
-Зустрінемося за годину. Добре? -Так.
-Діти, не забувайте. Це Середньовіччя. -Тобто?
Це наче чужа країна, треба адаптуватися.
Пам'ятаєш Рим, Марі? Я попросив води в каву, й мене ледь не розірвали.
А в Дубліні? Почався скандал, коли я замовив безалкогольне пиво.
-У Брюсселі… -Усюди те саме.
Так. Отже, за кордоном
треба поводитися як за кордоном. Тобто
як місцеві. Це Середньовіччя, будьте непомітними, вписуйтеся.
-Так. -Побачимося через годину.
-Гаразд. -Ходімо.
До зустрічі.
Лютня непомітна і вписується?
-Ні, це наше прикриття. Ніхто не помітить. -Дивіться, менестрель!
Мій чоловік — солдат. Він чув, як ти співаєш, і каже, в тебе ангельський голос.
Це надто люб'язно. Я стараюся як можу.
Зіграй нам, менестрелю! «Добрий Карл VIII».
Я не знаю акордів.
-«Солодкий конюх». -«Я задушив бургундця».
-Може, щось оригінальне? -Може, ні?
Ходімо вже.
-Бувайте, дякую! -Зачекайте.
У чому твоя таємниця? Як стати менестрелькою?
Захисти кандидатську і зроби неправильний вибір. Ходімо.
Я Злодій. Раптом я можу вкрасти будь-що?
Бачиш? Не треба бути невидимим.
Гарний браслет.
Потримай. Я повернуся.
Що? Не хвилюйся. Усе буде добре.
Вибач.
Повернися, паразите!
Хапайте злодія!
Зупиніть його!
Говоритиму я.
Доброго дня, мосьє. Данієль Менестрель.
Вітаю.
-Хільдерік Вассьє тут? -Навіщо вам той смердючий чаклун?
Саме так.
Ну, я подумав, що музика може заспокоїти його душу.
Хай його душа горить у пеклі!
Так, ну…
У нас мало часу.
Ми хочемо обговорити висунуті проти нього звинувачення.
-Заціпся, блуднице! -Вибачте, що?
-Як ви мене назвали? -Як хочу!
Гей! Спокійно!
Вгамуй свою жінку.
Гарне побиття їй не завадить.
-Торкнися ще раз — і я тебе поб'ю! -Люба, подумай про дітей.
Так, це Середньовіччя.
Ходімо. Діти чекають.
Так.
-О! Привіт, Данієлю. -Привіт.
Я залишила дещо для тебе.
Дякую.
Що?
Нічого.
Він без проблем фліртує, а двом дурням
протистояти не може.
Я міг би втрутитися раніше, але тоді розкрив би нас.
До того ж це Середньовіччя.
Так. Як зручно.
Ти злякався, але це дрібниці.
-Не злякався. -Та ну!
Не злякався!
-А як же часовий парадокс? -Що?
Часовий парадокс?
Гадки не маю.
Перше правило подорожей у часі.
Усе, що ти робиш у минулому, може вплинути на теперішнє.
Ну, майб… Тобто потім.
Не втручатися. Це відомий факт.
-До чого тут це? -Слухай.
Усе просто.
Якби я надер дупу тому йолопові,
фемінізм з'явився б на 500 років раніше. Розумієш?
Уяви наслідки.
Авжеж. Ніяких війн, забруднення природи, значно краще суспільство.
Я уявляю наслідки.
Це…
Це був поганий приклад, але ти зрозуміла. Ну…
Треба бути обережними.
«Обережними», — каже він.
Мій колишній був егоїстом, але він би не злякався.
Твій колишній…
Що сталося?
Хіба Тео не з тобою?
-Чекай. -Що сталося?
-Я його загубила! -Вона його загубила.
Загубила? Як це — загубила?
-Де ти його загубила? -Заспокойся!
Звісно, коли це мій син, треба заспокоїтися!
Чужинці!
-Так? -Так?
Ваш син мені все розповів. Ви з майбутнього, так?
Ні. Він верзе дурниці.
Мабуть, він під наркотиками.
Де мій син? Га?
Заспокойся, мамо.
Це я, Тео.
Тео.
Коваль.
Тео. Коваль.
-Тео… -Годі!
Це моя сила! Крадіжка особистості. Круто, так?
Ні, це не «круто». Зовсім. Припини!
-Чому? -А якщо ти застрягнеш?
Знаєш? Ти ще досліджуєш свою особистість.
Так? І це чудово. Я на 100% тебе підтримую,
але ти повністю заплутаєшся. Зрозумів?
Так. Гадаю, ти просто заздриш.
Бо ти не маєш сили.
Чекай, Тео!
Твоя сила неймовірна. І, що важливо, дуже корисна.
Уже закінчив трапезу?
Їду. Це значить «їда».
Так! Тобто ні. Ця божевільна зіпсувала мені апетит.
Знову кричить і свариться. Кілька годин у камері допоможуть.
-Знову кричиш, навіжена? -Спокійно!
Сам упораюся з цією сучкою.
«Сучкою»? Справді?
Вибач, мамо. Я трохи захопився.
Хільдеріку Вассьє!
Там щури. Нічого страшного.
Агов!
Нікого нема.
Хільдеріку! Хільдеріку Вассьє!
Годі тортур! Благаю!
Я вже сто разів казав: я не чаклун!
Тихо! Ми тебе не скривдимо.
Підійди ближче.
Так.
Ми твої нащадки з 2024 року.
Ми грали в твою гру й опинилися тут із силами.
Як нам повернутися до нашого часу? Га?
Ні.
Він не розуміє.
Тео, покажи йому.
Так.
Варта!
Тихо!
Це ви! Ви чаклуни! Ви випустили тих звірів у селі.
Ми нікого не випускали. Тихо!
Гра у вовкулаків. Так?
Злодій, Ворожбит, Відьма. Ти її винайшов, так?
Ні! Чоловік у вовчій шкурі приніс гру.
Який чоловік у вовчій шкурі?
Незнайомець, якому я дав притулок три ночі тому, ще до нападів звірів.
Так. Вовча шкура може знати, як нам потрапити додому. Де він?
Я не знаю. Наступного дня він пішов.
Як він виглядав?
-Він був чоловіком. -Так.
У вовчій шкурі!
Я не хочу, щоб мене спалили живцем! Витягніть мене!
Я не чаклун. Я не вмію готувати суп, тим паче зілля.
Гей! Хто вкрав мій шолом?
Мамо, нам треба йти. Сюди!
-Дякую, Хільдеріку. Щасти тобі! -Чекайте. Щасти? Витягніть мене!
Не хвилюйся, тепер я твій адвокат.
Звісно.
Але що таке «адвокат»?
З ким ти розмовляєш?
З ґратами.
Їх треба змастити.
Чоловік на ім'я Вовча шкура дав йому гру,
а потім зник.
Якщо хочемо додому, ми маємо зіграти й перемогти.
Щоб перемогти, треба знайти і вбити вовків.
Убити? Ми не вб'ємо Луїзу. Чекай.
Є чотири карти, тобто чотири вовкулаки.
Може, вистачить убити лише трьох.
Або вбити двох і потушкувати з більчачими яєчками.
-Є краща ідея? -Ні.
Ми всі помремо в 1497 році. Я завжди хотів заразитися проказою.
Я не буду сидіти склавши руки й чекати, поки мене з'їдять.
Зловимо інших і побачимо.
-Я нашорошу вуха, дізнаюся думки селян. -Нашорошиш вуха? Справді?
Нашорошу вуха, так. Я…
Розслідуватиму. Я став дуже спостережливим.
Спостережливий. Аж ніяк. Клара кинула універ, а він гадки не має.
Ти кинула універ?
Кларо, повернися!
Кларо? Де вона поділася? Кларо!
-Як давно ти це знаєш? -Як ти здогадався?
Ти Ворожбит. Ти вмієш читати думки.
Я просто відчуваю ці речі, от і все. Не треба… Досить!
Якщо не вмієш читати думки, ти не знаєш, що мені сподобався
один із друзів Седріка на весіллі минулого літа.
Поки ти танцював, я пішла з ним на кухню.
Він поцілував мене в шию і просунув руку мені під блузку.
-Він ніжно мене пестив. -Хто цей виродок? Я його вб'ю.
Я так і знала. Яка ганебна сила.
-Та ну? -Так.
А зраджувати мені не ганебно?
Я не зраджувала,
але якщо ти це продовжуватимеш,
то подумаю.
Попереджаю, Жероме. Не застосовуй свою силу на мені.
Принаймні в мене є сила.
З мене є користь, мадам!
Годі.
Треба вбити трьох вовкулаків, повернути дітей у 2024…
2024-й?
Ви справді з майбутнього?
Тут ми ставимо запитання.
Хто ти? Що ти задумав?
Мене звати
П'єро.
Я сусіда Хільдеріка.
Я художник.
Трохи винахідник.
Я прийшов забрати те, що можна взяти.
Бідолашний Хільдерік. Е фініто.
Він згорить на вогнищі.
Навіщо ти тут нишпорив?
Місцеві жителі не люблять таких, як я.
Ти вовкулака?
Ні. Вовкулака? Ні, я не вовкулака.
Жероме, ну-бо.
Використай свою силу.
Прочитай його думки.
Стай буоно, добре?
Хто знає італійську?
Що означає: «È tanto bello quando si concentra»?
«Він такий гарний, коли зосереджується».
Так! «Таких, як ви»! Для нас це не проблема.
Невже?
Ви…
Ви щасливі люди.
Тобто в майбутньому це не проблема, так?
Але нині,
якщо люди дізнаються, що я люблю
чоловіків теж, вони здеруть з мене шкіру.
Мене зварять і четвертують.
Справді?
Ого, це справді Середньовіччя.
Можна його розв'язати?
-Так. -Гаразд.
Дякую. Вона мила.
Ґраціє, тесоро. Можна щось випити?
-Авжеж. -Ун по ді віно.
Кларо!
Принеси йому води!
Ми повинні знайти вовкулаків, щоб повернутися додому.
Знаєте, хто це може бути?
Ні, якби я знав, то допоміг би, але…
Моя дочка невидима.
Так, це не ідеально, знаю.
Я можу допомогти твоїй доньці.
Отже, це…
Це щось на кшталт глини.
Дослідники привезли її з Америки.
Знаєш, де це?
-Так. -Але я її вдосконалив.
Бачиш?
Дивися, вона
гнучка. Капіто?
Еластична, але міцна.
Отже, це каучук.
-Каучук? -Так.
І що ти робитимеш?
Коли твоя донька туди стрибне,
цей «каучук», як ви його називаєте, дасть їй іншу шкіру.
Друга шкіра, капіто?
Але вона завжди зможе її зняти,
просто потягнувши ось так. Зручно, еге ж?
Непогано. Зовсім непогано. Але це не…
Це не моя дочка. Рідина надто бліда. Кольору каучуку.
Так, не проблема. Тримай. Я зроблю темніше.
Гарда ква.
-Атенцьйоне. -Так.
-Екко! -Ні, більше! Більше!
-Ще? -Так, іще.
-Ще! -Годі.
-Ні! -Ще трохи.
-Ні! Що ти робиш? -Продовжуй.
Так! Добре.
Це Клара.
Це моя донька.
Це ваша донька?
-Вона його. -Ні, це моя донька.
Клара в мене від іншої жінки.
-Іншої… -А Тео не мій син.
Тео — мій син з першого шлюбу.
-Так. -З Олів'є.
-Олів'є? -Ні, я Жером.
Олів'є — перший чоловік Марі.
-Так. -Аспетта. Чоловік Марі?
-Колишній. Клара — моя дочка. -Клара…
Саме так.
Але ми обоє батьки Луїзи.
Фіналменте!
Це і є сім'я, так?
У майбутньому…
Поєднатися зможе будь-хто.
-Можна перемішати? -Так.
-Мішай. -Мішаймо.
По колу.
Аллора, майже готово.
Отак!
Ні, не зовсім. Однієї бракує. Там.
-Ти впевнений? -Так.
-Тут? -Так.
Екко!
Тепер це…
Це моя донька.
І найважливіше — очі, ло сквардо, погляд.
Похитай головою. Похитай.
Екко!
Так краще.
А тепер останній штрих.
Люблю перевдягання.
-Звісно. -Чудово!
Отже…
Вибирай, яка найбільше подобається.
Ця? Так.
Ця гарна. Отже…
Екко!
-Так чи ні? -Так!
Так! Аспетта.
Мій маленький винахід — подарунок від мене. Аллора.
Аспетта, екко. Спробуй ще раз.
Ця перука — відстій.
-Ви мене чуєте? -Ще й як.
Виглядаєш фантастично. Дивися.
Каучук!
Ні.
У вас є косметика?
Черто! І навіть…
Ні, все гаразд. Ти чудово виглядаєш без неї.
-Дякую, нам треба полювати на вовків. -Дякую, П'єро!
-Преґо! -Дякую, П'єро!
Сі! Щасти вам!
-Якщо вони спробують… -Тату…
Звідки вона взялася?
Це моя дочка.
Вона сама все розкаже.
Звідки я приїхала?
«Я з країни,
опаленої
вітром
кам'янистих боліт.
Там навколо озера,
для живих
це жахливе місце».
Вона з Коннемари. Комусь це не подобається?
-Тобі не подобається? -Ні.
Здається, там гарно.
Капітан упіймав звіра! Він його стратить.
Жителі Тьєрсельє!
Остання страта була прикрим непорозумінням.
Він був невинний.
Так, ну…
Але цього разу ми впевнені!
Ця жінка — одна з них.
Клянуся Богом, це неправда! Я невинна!
Брехня!
Усі знають, що ти дивна.
Ти незаміжня
у 17 років.
Вони всі божевільні. Знаю! Це Середньовіччя.
Що скажете? Вона звір?
Так!
А її покарання?
Смерть!
Кате, роби свою справу.
Не можна, щоб її вбили. Треба щось робити.
Якщо ми щось зробимо, нам кінець.
Вона може бути вовком, це дуже допомогло б.
О ні.
Ні!
Капітане, сонце сідає!
Швидше!
Це для тебе жарт?
Сам ти жартівник.
Я вже не можу впоратися зі щоденними стратами.
-Де запасний? -У тебе є запасний меч?
Авжеж.
Ну, ти молодець.
Знаєш, скільки заробляють кати? І якщо вже про це йдеться…
Пізніше! Убий звіра — і швидко!
Як? Ручкою?
Капітане! Сонце сіло.
Відійди!
Хай здійсниться правосуддя!
Ходімо!
Мій син!
Врятуйте мого сина!
-Я піду. -Ні, тату.
Не хвилюйся, синку. Твій тато міцний.
Врятуйте мого сина!
Будь ласка!
Це легко, коли є потрібні інструменти.
ВОВКУЛАКА
Її картка в мене.
-Чудова робота. -Круто!
-Що відбувається? -Ні!
За нею!
Швидше! Розділіться!
Лулу! Луїзо!
Луїзо!
-Луїзо! -Луїзо!
Швидше, по домівках!
Там! Мале дитинча!
Цуценя? Де?
Не цуценя. Вовкулака, але маленький.
Там! За мною!
Луїзо!
З нею все гаразд. Вона з Жильбером.
-Де Клара? -Не знаю.
Дідько!
Ідіть додому. Я її знайду.
Не помирай. Гаразд?
Не хвилюйся.
Ідіть.
Так, він помре.
Кларо!
Будь тут. Я їх відволічу.
Ні!
Тату, повір мені.
Гей.
Якщо ти невидимка, це ще не значить, що ти нікчема.
Гаразд.
Бережи себе.
Є один! Він мій!
ВОВКУЛАКА
Залишилося тільки двоє.
-Сподіваюся. -Я знаю, як їх знайти.
У неї такі ж зуби, як раніше.
У неї таке ж волосся та щоки. Вона вовкулака, але все одно Луїза.
Це стосується й інших. Я їх бачила зблизька.
Завтра ми їх знайдемо,
вб'ємо й заберемо картки.
Я бачила ватажка зграї. Це жінка.
У неї білі лапи, тож вона, мабуть, стара.
Інший — чоловік. У нього товстий живіт, він кульгає.
Ми маємо всю інформацію, щоб знайти їх.
Менестрелю!
Тепер залицяєшся до старих?
-Ви її знаєте? -Мадам Вартер?
Хороша жінка.
Не вір нікому. Вона може бути одним зі звірів.
Не може бути. Вона лише сьогодні повернулася з міста.
-Покажи Данієлю свої булочки, люба. -Вибачте, що?
Ну…
А, точно!
Ні, дякую.
Будьте пильні.
Він трохи дивний, так?
Так, але, знаєш, музиканти всі такі.
Ви тутешня?
Ще б пак! Я найстарша в селі.
Мені 52 роки.
Боже!
Геть звідси!
Геть!
Це він! Він вовк!
Скажи іншим, що ми його знайшли. Я з ним розберуся.
Ані руш!
Попереджаю.
У мене є сила!
Тож навіть не думайте про перевтілення.
Перевтілення? У що?
У вовкулаку.
Я бачила кров на твоєму одязі.
Це дрібниці! Мене просто б'є чоловік.
Ясно.
Де твій?
Посередині?
Чудово.
Доброго дня, мосьє.
Радник Пулен-Вассьє, адвокат вашої дружини.
-Хто-хто? -Її адвокат.
-Хто вона? -Не знаю.
-Вона каже дивні слова. -Так.
Ти зізнаєшся, що бив дружину?
Авжеж, бо вона моя дружина.
Але я не б'ю її без причини.
Суп або надто гарячий, або надто холодний.
Або вона збирає дрова зі швидкістю равлика.
Іноді навіть просить мене скупатися.
-Я справді нахабнію. -Ні.
Гадаю, є інші способи
спілкування, що не включають побиття.
Так?
-Хльоскати батогом? -Ні.
-Утопити її? -Ні!
-Ошпарити? -Ні!
Просто спілкуватися. Говорити.
На рівних. Ясно?
Ляпас час від часу — це нормально?
Та ну!
Роби як хочеш. Я б уже три рази з ним розлучилася.
Яке розлучення?
Га?
Шлюб — це нерозривний зв'язок, менестрелько.
Немає розлучення. Це єресь!
Я не це мала на увазі. Забудьте.
Візьми мої контактні дані про всяк випадок. Гаразд?
Я це позичу.
ГРОМАДСЬКИЙ ПИСАР
Ось.
Ти вмієш писати, жінко?
Ні! Зовсім ні.
-Відьма! -Ні, я не відьма.
-Відьма! -Розслабся, а то матимеш бернаут!
-Бернаут? -«Вигоряння» англійською.
-Бляха! Ні! -Вона зізнається!
Вона спільниця англійців. Хапайте її!
Відьма!
Я не спільниця англійців! Відпустіть мене!
Чоловік тебе кохає, відьмо. Він захищав тебе.
Отже, її не спалять?
Не хвилюйся. Спалять.
Маєш п'ять хвилин з Данієлем.
Менестрелю!
-П'ять хвилин. -Так.
Ні секунди більше.
Жероме!
Не торкатися!
Гаразд.
Мій нащадок!
Ти схожий на мене!
У тебе теж є родимка?
-Ні. -Ти не бачиш правим оком?
-Ні. -Струпи на статевих залозах?
Перепрошую?
-Маєш струпи на статевих залозах? -Ні.
Але…
-Ми хочемо поговорити віч-на-віч. -Так, звичайно.
Усе гаразд? Так?
Діти? Як вони?
Засмучені, що тебе спалять на вогнищі.
-Є й плюси. Кажуть, це безболісно. -Не так боляче, як сидіти на палі.
Приємно знати.
-Гірше, ніж утоплення й четвертування. -Воно й не дивно. Торік друг…
Агов!
-Ми вам не заважаємо? -Вибач.
Жероме.
Твоя голова.
Слухай уважно.
Їдь звідси.
Вивези тата й дітей.
Без тебе не можу.
Жероме, нам потрібні ще дві картки, а Луїзу ми вбити не можемо.
Ми ніколи не виграємо.
Але ви можете вибратися.
Тож тікай.
Подалі звідси.
А тебе спалять? Ні.
Вибору немає.
Ми не поїдемо без тебе.
«Я піду туди, куди ти».
Цього разу — ні.
Зроби це заради дiтей.
Гаразд?
Усе.
Іди додому, менестрелю. Настає ніч.
-Заради дітей! -Геть!
Заради дітей.
Номер два! Завдяки кому?
Завдяки Жильберу.
ВОВКУЛАКА
Ви якісь нерадісні.
Я щось пропустив?
Маму заарештували. Завтра її спалять.
Вона хоче, щоб ми покинули долину Тьєрсельє. Без неї.
Ми її не покинемо.
-Мені потрібна твоя допомога. -Авжеж, заходь.
Жителі Тьєрсельє!
Спаливши цю відьму й цього чаклуна…
Я не чаклун.
…ми очистимо душу цього села вогнем.
І покладемо край прокляттю.
Відьмо!
Останні слова?
Сестри!
Сьогодні
вас мучать і б'ють.
Вас палять.
Але колись ви будете рівними з чоловіками.
Будете розпоряджатися власним тілом.
Зможете розлучатися, працювати й навіть голосувати!
Так.
Сьогодні нас називають відьмами,
але завтра ми будемо науковицями, винахідницями і першовідкривачками.
Ніколи не втрачайте надію!
Боріться за свої права.
Майбутнє за вами.
А щодо цих двох дурнів…
-Досить. -У них немає яєць.
Це факт.
А ти скажеш якісь останні слова?
Я згоден з нею й сам не сказав би краще.
Чекай, це конопля? Бо в мене алергія.
Якщо так, я розпухну й горітиму довше.
-Я нікуди не поспішаю. -Ні, чекай.
Я не чаклун!
На вогнище!
Чекайте!
Я прошу про послугу.
Дозвольте заспівати останню пісню дружині.
Співай, менестрелю.
Наближається шторм
Повернення в дику природу
Зламай усі двері та барикади
Звільни вовка з клітки
Відчуй, як виє вітер
Нехай кров пульсує в наших жилах
Хай голосно грають гітари
І ревуть мотоцикли
-Що таке «мотоцикл»? -Не знаю.
Потрібна лише іскра
-Ну добре. -Ні!
І один рух
Потрібна лише іскра
І слово любові
Щоб розпалити вогонь
Розпали вогонь
І змусь демонів і богів танцювати
Залиши всі проблеми позаду
Викинь сокири й турботи
Звільнися від ланцюгів
Звільни лева на арені
Це!
Я хочу блискавок та іскор
Запаху пороху й грому
Це я, Тео.
Я хочу святкувань і сміху
Швидше!
Я хочу почути, як натовп шаленіє
Потрібна лише іскра
Маленька, лише дотик
Потрібна лише іскра
Дотик…
Співай зі мною, капітане!
Розпали вогонь
Щоб змусити демонів і богів танцювати
Музика вашого часу жахлива.
Замовкни!
ДАНІЄЛЬ
Розпали вогонь
Їдь, Тео.
І побачиш, як полум'я росте в твоїх очах!
Чаклуни тікають!
Заарештуйте його!
Данієлю, повернися!
Данієль! Данієль!
Стріляйте!
Перезаряджайте! Схопіть їх живими чи мертвими.
-Усі цілі? -Більш-менш.
-Так. -Так собі.
Так! Я йду!
Тримайся!
-Не виймай стрілу! -Так.
Ти відьма!
Знаєш, Жероме, якщо Марі не виживе,
це може бути шанс подивитися на світ інакше, почати нове життя.
-Я… -Марі!
Чудово, вона повернулася.
Я просила вас тікати.
Кричатимеш потім.
Попереду солдати. З вами все гаразд?
-Так, усе нормально. -Боже.
Тримайся.
Не виймай стрілу!
Не чіпай мене! Ніколи!
Тату, що тепер?
Капітан усюди вас шукатиме,
тож сховайтеся в церкві.
Я збудував там таємний тунель,
але щоб туди потрапити, потрібен тризначний код.
Гаразд.
Перша цифра відповідає
кількості голів Цербера…
-Швидше! -Код!
-Код 316. -Так, ходімо.
Для світла підійміть важіль біля входу!
Швидше!
Допоможи, Кларо.
Овва!
Так, Тео, відведи Луїзу в безпечне місце.
Туди. Назад.
Надінь на неї навушники, добре?
Де ввести код?
-Не знаю. -Пошукаймо.
Нумо.
Ось.
Не боїшся? Гаразд.
Він тут!
-Де? -Ось!
Це таємний вхід.
-Станьте в кутах. -Так.
Яка послідовність?
Гадки не маю. Він сказав «316».
Кларо, ти — три. Ти — один, я — шість.
Гаразд.
-Три. -Один.
І шість.
Діти, тікайте, ховайтеся.
Нумо!
Це ви ховайтеся.
Ну ж бо, Тео!
Стережися, Кларо!
Ну ж бо! Так.
Убий його!
Ні!
-Тео! -Обережно!
Стріляй, чорт забирай!
Вибачте.
Це сила Купідона.
Якщо вона помре, я помру.
Я бачила їх зблизька.
У самиці білі лапи.
Або ви, або ми.
Мого сина зачіпати не можна.
А тепер нічого не чіпай.
Акумулятор сів.
Лулу, надінь навушники!
-Лулу, це мама. -Спокійно.
Це мама.
Там, де я живу, гойдаються ліси
І дахи шкрябають небо
Ріки потужні
І хуртовини вічні
Вовки біля наших дверей
І всі діти їх розуміють
Ми чуємо крики Нью-Йорка І човни на Сені
Я піду туди, куди ти
Ти будеш моїм народом
Я піду туди, куди ти
Де б це не було
Що вони роблять?
Луїзо!
-Ну-бо, Лулу! -Так!
Ти зможеш!
-Так! -Продовжуй!
Так!
Ні!
Луїзо!
ВОВКУЛАКА
Відьма.
Тато тут.
Вона жива?
Ти жива?
Моє сонечко.
Моя дорога дитинка.
КУПІДОН
Гадаю, ми перемогли.
Звісно, у мене була сила. Я чекала слушної миті.
Якщо повернетеся,
приїжджайте в червні на День святого Івана.
Ми танцюємо й співаємо, спалюємо рудих і альбіносів
-Розвага для всієї родини. -Чудово.
Дітям сподобається.
-Так. -Щасливої дороги.
-Дякую. -До зустрічі!
Жероме!
Ґраціє, Жероме.
Будь ласка.
Ти справді…
Ти надихнув мене.
Отже, я повернуся до Флоренції
та почну малювати знову.
-Ґраціє а те. -Я з радістю.
І знову почну використовувати своє справжнє ім'я.
-Ти не П'єро? -Ні.
Ні, я Леонардо П'єро.
Да Вінчі.
Сі!
Купуй усе, що він малює.
Жартуєш? Це ж хрінь собача.
Кажу тобі, купи всі його картини. Усі.
Чао.
Щасливої дороги!
У мене чудова сім'я.
Справді чудова.
Особливо Жером.
МИСЛИВЕЦЬ
Марі.
Що?
Дідько!
Не спрацювало.
Це Джей-Пі.
Алло? Я їду. Не сварися.
Не може бути!
Ви теж працюєте на середньовічному ярмарку?
Вас обдурили з тими костюмами. Вони жахливі.
Усе гаразд?
Так, усе гаразд, мосьє. Дякую.
-Ти в нормі, тату? -Ну…
Точно не знаю. Я…
Я пам'ятаю щось про лицарів.
І вовкулаків.
Я втрачаю глузд.
Ні, тату, все гаразд. Не хвилюйся.
Ходімо всередину.
Повертаймося додому.
Любий Жероме.
Мені сподобалося знову побути з тобою кілька днів.
Але ми обоє знаємо, що це ненадовго.
Я все забуватиму.
Ім'я тут, подію там.
Настане день, коли я нічого не пам'ятатиму.
Поки в мене є спогади, я їх записую.
Усе, що я пам'ятаю. Усе, що мало значення.
Сподіваюся, ти все мені розкажеш.
Я люблю тебе. Тато.
ПОЖЕРТВА РОДИНИ ВАССЬЄ
Ходімо вже? Ми стоїмо тут годину.
Ще кілька хвилин.
Я розповіла дідусеві про всі картини.
Чудово.
Як на мене, оригінал кращий.
Ти просто заздриш.
ЗА МОТИВАМИ ГРИ «ВОВКУЛАКИ ТЬЄРСЕЛЬЄ»
Переклад субтитрів: Галина Козловська