Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
У Різдвяну неділю
я поїхала в аеропорт, щоб летіти у Вегас на виступ.
Я приїхала. Рейс затримали на годину. Потім - на три години.
Тоді рейс затримали на п'ять годин.
Потім скасували рейс,
що в свою чергу скасувало моє шоу у Вегасі,
на яке люди дарували квитки одне одному на Різдво, щоб побачити мене.
Через ту хрінь,
я вирішила присвятити наступні 20 хвилин свого виступу
довбаній авіакомпанії,
перельотам, поведінці людей у довбаній авіакомпанії,
і всій цій срані.
Місцеві справи, оце я розумію.
Гаразд.
Отже, я хочу почати зсередини.
Поговоримо про кляті ремені безпеки.
Я просто хочу сказати, по-перше, «Американ» і «Дельта», благослови вас бог.
Не уявляєте, що означають ці зайві 10 см для такої сучки, як я.
Але я не знаю, що за чоловік
проєктував ці кляті ремені безпеки.
Чому... Яка карта...
Чому цей ремінь довжелезний, а цей - якихось п'ять сантиметрів?
Треба бути акробатом, щоб дістати цей притрушений...
Я ледь спину не зламала,
поки намагалася пристебнутися.
А якщо попросиш довший ремінь, та сучка вдає із себе наркодилера.
«Ось, беріть». Що за хрінь?
Чому б, нахрін, не застібатися посередині?
Господи, це ж логічніше?
Так!
Тому що люди в Сполучених Штатах гладшають,
і вони мають відповідно реагувати, амінь.
Відстань від столика до циці.
Ні. Це не мій випадок.
Великі цицьки повернулися, і нікуди не дінуться.
Гадаю, авіакомпанії треба дещо змінити.
Змінити форму столика чи щось на кшталт.
Ні, це дискримінація. До біса.
Оголошення, яке вони роблять,
коли в літаку трапляється надзвичайна ситуація,
кажуть: «У разі надзвичайної ситуації,
маска випадає.
Одягніть маску на рот, перш ніж намагатися комусь допомогти».
Слухайте. Уважно. Дещо не обов'язково проговорювати вголос.
Ясна річ, я спочатку закрию собі рота!
А як ви думаєте?
Я борюся за своє довбане життя
серед цих довбаних хмар, чорт забирай!
«Я тобі допоможу. Дай-но спершу розібратися».
Потім кажуть:
«Одягніть маску на рот і дихайте спокійно».
Ми падаємо на землю, сучко!
Зі швидкістю 1255 км/годину! «Дихайте ще спокійніше»?
З мене іскри летять. Я ось-ось почну штрикати кожного тут.
«Дихайте спокійно»? Якого дідька?
Потім кажуть:
«Кисень поступає крізь маску,
навіть якщо мішок не надувається».
Тепер ця сучка думає, що ми дурні,
ніби нам можна влити абищо у вуха.
Ми скоро помремо.
Нічого ні задути, ні надути,
ані кульку, ані мішок,
ані член, нічого,
що не розбухне і...
Ця сучка просто хоче, щоб ми одягли маску на рот,
щоб заглушити крики під час падіння. Вона не хоче чути цю хрінь.
«Ми помремо! Сука нахрін!»
Вона не хоче це чути.
Пані та панове,
дозвольте повідомити, що наш переліт безпечніший, ніж раніше.
«Чому, Луенель»?
Я розкажу.
Бо я, Луенель, нагорі в довбаному небі, все вирішую,
як і на землі.
Саме так.
Я самопризначений,
неофіційний маршал авіації.
Я в помаранчевому режимі після 12 вересня.
Помаранчевий режим.
Я бачу кожнісіньку річ, що рухається в цьому літаку.
Перше, що я роблю, коли ступаю на борт,
я засуваю голову в кабіну.
Так, я хочу бачити, хто кермує цим багі.
«Як справи? Виспалися?
Ви ж не сварилися зі своєю старою чи щось таке?
Гаразд».
Я...
сідаю біля проходу.
Раптом якесь лайно станеться.
Я не збираюся стирчати біля того клятого вікна.
Гей, чорні люди, ви пам'ятаєте, коли ми казали «стирчати»?
«Я стирчала з тим козлом біля наливайки.
Ледь встигла на роботу з цим сексом».
Знаєте, думаю, я поверну
трохи старого сленгу.
Але ні, бо хлопчики, з якими я трахаюся, кажуть,
що в мене безбашений рот.
Кажуть, я слів не підбираю.
Кажуть, у мене багато «траханини» в розмовах.
І я намагаюся сказати цим жовторотикам: «Слухай.
Малий, я люблю тебе. Правда.
І я б хотіла зайнятися з тобою коханням.
Я б хотіла, щоб ти зайнявся коханням зі мною.
Але кажу відверто, як є,
я просто хочу, щоб мене швидко трахнули до вильоту.
Бо за словами великого пророка Тупака Шакура
"У мене лише одна ніч у місті, лялечко. Ти як?
Я зайду"».
І там купа маленьких виродків,
а знаєте чому?
У мене є хвойди
У різних районах міста
У мене є хвойди
Гей!
Хвойди
Білі люди, якщо ви не знаєте цієї пісні, це старий чорний спірічуел.
Написав і виконав видатний госпел-співак Нейт Догг.
Срака-мотика, все знати неможливо.
Тому,
перебуваючи в літаку, я хотіла би звернути увагу
на певні особливості поведінки.
По-перше...
Хвилинку. Вибачте.
Ох, ця хавка з канабісом, я от що скажу...
Ні, не їжте маленького ведмедика.
Ведмедик, желейний ведмедик,
тримайтеся від нього подалі. Це зло.
Але хвилинку.
Повертаючись до...
Отже, мій рот.
Багато «траханини»,
тож я спробувала заспокоїти юного засранця і сказала:
«Добре, я не буду так часто казати "трахатися".
Я хочу повернути стару фразу, яку ми казали.
Я хочу повернути "зроби це"».
Раніше цього було достатньо.
Згадайте, брати, вони такі: «Здоров».
«Здоров».
«Хочеш це зробити?»
І сучки такі: «О так».
Ми розмовляли по телефону з нашими подругами
і казали: «Дівчинко, я дозволю йому зробити це зі мною».
І я знаю, що декому з вас тут пощастить
піти додому з іншими людьми, які теж тут,
і ви певно підете спати.
Але рано вранці
мій глибокий голосок прокинеться у вас у голові,
розбудите ви партнерку, глянете на неї
і скажете: «Гей, люба, зробімо це!»
І, сучки, краще робіть це,
бо саме про це говорять мужики, якщо ви відмовляєте.
Треба робити це, коли вони хочуть.
Гаразд.
Як неофіційний маршал авіації...
я ставлюся до роботи дуже серйозно,
і є певна модель поведінки
в літаку, на яку варто звернути увагу.
По-перше, я зроблю заяву.
Я проти службового шпокання.
Сідаєш у довбаний літак своєю сракою,
сідаєш, наприклад, поруч зі мною, біля вікна,
пристібаєшся ременем безпеки, а потім опускаєш столик.
Ставиш ноутбук на нього.
Хрінів п'ятигодинний переліт з Окленда до клятого Нью-Йорка,
весь час цей утирок...
Весь, курва, час!
Десь тиждень тому я сиділа біля одного з цих психів
і спитала його прямо. «Вибач, ти на метамфітамінах?»
Ні, бо цей виродок не дивився у вікно.
Він не пив воду.
Він не ходив у туалет.
Він не дивився на мене.
Він нічого не їв. Він не відкидав сидіння.
Він не слухав музику.
Я дивлюся на той клятий ноутбук.
Там теж купа лайна.
«Нахрін все це лайно?»
А ще,
я відчуваю,
якщо заходиш в обмежений простір,
наприклад, ряд у літаку,
чи церковні лавки, чи сидіння в кінотеатрі,
але здебільшого я про місця в літаку.
Якщо ти йдеш напролом і таки проходиш,
і сідаєш біля людей, які тебе пропустили на місце,
гадаю, тобі, як довбаній людській істоті, годиться
принаймні визнати присутність
вилупка, поруч з яким ти сидиш.
Не вдавай, ніби ти не сидиш поруч із грьобаною людиною.
Тобі нічого не варто сказати: «Привіт, як справи?»
Це не означає, що я хочу говорити з твоєю пикою аж до Бостона.
Я не хочу бачити фото твого собаки чи чогось такого.
Я просто кажу, що ти маєш, нахрін, говорити.
Бо раптом станеться якась хрінь, ти опинишся на моїй шиї.
«Допоможіть! Рятуйте!»
«Хріна, треба було говорити.
Ти мене не пам'ятаєш? Мене тут немає.
Мене не існує, так?
Нахрін, стерво. Викручуйся сам. Удачі, сучко.
Викручуйся сам».
І так, білі люди, я звертаюся до вас.
У мене пунктик, гаразд?
Пунктик. Я люблю літати
з піднятою шторкою.
І не тільки тут.
А й тут.
«Я довбаний маршал авіації, а все це лайно - це я.
Цей ряд, це все я».
Ні, я люблю бачити зліт
і посадку.
Мені здається, що я до цього причетна.
І ще турбулентність.
Турбулентність настає, я дивлюся в довбане вікно.
«Луенель, турбулентність не видно».
Як знати, якщо не дивитися?
Буду стервом, але побачу це,
і я б така: «Ба? Турбулентність. Я казала».
Час від часу я кажу «бічна панель».
Якщо я кажу це,
це означає, що через цю травку в мене три різні думки
одночасно, і мені треба випити...
Але я повернуся до того, про що я кажу.
Десь місяць тому
я лечу першим класом.
До речі, довгенько вийшло
розшукати мені довбане місце першим класом
на цих рейсах по всьому Окленду.
Але, повірте, оскільки ви мене бачите,
отак я сюди й дісталася.
До того ж я знала, що дещо треба змінити.
Бо я втомилася сідати в клятий літак
і проходити повз своїх друзів.
«Як справи, Сед? Як справи, Ді-Ел?
Так, у мене місце 36C.
Якого хріна?
Ми в одному шоу. Маю розмову до своїх».
Тож кілька місяців тому...
Щоб усе реально було, я швиденько.
Кілька місяців тому,
бачте, у першому класі, з коктейлем.
Сиджу я біля проходу, виконую обов'язки маршала авіації.
Суну носа в усі справи, бо слухайте,
я... Поки всі тиняються і підключаються до інтернету,
я ввожу в мозкову картотеку
ім'я кожного виродка, що ступив на сраний борт.
Жінка з двома дітьми.
Бічна панель.
Гаразд.
Ця частина шоу називається «Про що думають чорні жінки».
Не маю на увазі нічого расового.
Я просто кажу, білі жінки та інші,
якщо ви прийдете туди добре одягнені,
якщо ви у відділі заморожених продуктів у продуктовому,
або в аеропорту і сідаєте на літак,
і якщо ви повністю одягнені, а ваша дитина без шкарпеток,
чорні жінки, ми стаємо в куток і перемиваємо вам кістки.
Ми кажемо:
«Подивіться, у цього стерва дитя без шкарпеток».
«Клята сучка. Гляньте на лису голівку.
Тут холодно. Йому потрібна шапка».
Ми засуджуємо на 12 балів.
І я... На вашу користь,
зацініть, я виросла
з постійною картиною
одного черевика в дітей на вулиці.
І стало цікаво.
«Де той довбаний черевик?
Чому не спали обидва черевики? Я не розумію».
А потім у мене народилася дитина.
А ви ще й влаштували цей грьобаний дитячий локдаун
кілька років тому.
Але ще до того,
щойно ці спиногризи дотягуються до довбаного автокрісла,
вони відкривають вікно,
знімають черевик і викидають у бісове вікно!
Разом зі шкарпетками,
а ти й не віддупляєшся, поки не йдеш до церкви,
і не бачиш цього босого спиногриза в автокріслі.
«Де твій клятий черевик?»
Тож тепер я розумію.
Але, на щастя, діти цієї жінки були одягнені за моїм смаком.
І вони були милі.
Я подумала: «Ой, агу-агу. Мила маленька. Яка мила».
Наступним у літак сів ковбой.
«Як ся маєш?»
Ти більше не один
З «Ранчо знайомств»
Далі в нас військовий.
«Так, пенсіонер».
Військовий моряк.
«Дякую за вашу службу».
«Гаразд. Гляньте на ноги. Явно транссексуал».
«Гей, дівчино».
Ця біла жінка сідає в літак.
І вона
сідає біля мене.
І перше, що робить - опускає шторку.
І в мене в голові: «Чорт, тепер мені ще й розбиратися з цією сучкою».
Бо шторка має бути відкрита.
Тож я типу...
«Вибачте.
Не могли б ви знову підняти шторку?»
А вона дивиться на мене і каже: «Навіщо?»
А я кажу:
«Назвіть це тривожністю чи як хочете,
але я люблю бачити зліт і посадку.
А що, як на нас щось налетить?»
А вона мені: «І що ви робитимете, якщо й так?»
А я їй: «Я знатиму, коли починати кричати.
Тож відчиняй кляте вікно».
Я потягнулася через неї і підняла шторку.
І вона мені: «Боже! Ви порушили мій особистий простір!»
І я кажу: "Стерво...
якщо тобі потрібен особистий простір,
треба було орендувати літак,
бо всі на цьому кориті порушують особистий простір інших.
Якщо тобі не подобається...
Що?»
«Вона...»
«Я...»
Мабуть, це злочин - скаженіти від дурного стерва в літаку,
навіть якщо літак ще й не злетів та й взагалі.
Бо я серйозно ставлюся до роботи самопризначеного неофіційного маршала,
я обіцяла не...
нічого не казати сучці під час годинного польоту
з Окленда до Лас-Вегаса.
Але що я зробила...
Пам'ятаєте, я казала, що поверну старий сленг?
Так!
Те, що я зробила, декому з вас знайомо.
Я повернулася
і я витріщалася в пику того стерва
аж до самого Лас-Вегаса.
«Так, повернися, сучко.
Я дивлюся на твою барабанну перетинку, сучко.
Поверни свою головешку».
Хіба не бісить, коли хтось тебе підрізає,
ти наздоганяєш цього утирка на світлофорі,
хочеш послати його подалі, а він не дивиться на тебе?
«Поглянь на мене, придурошний! Пішов ти!»
Так, заждіть...
Пані та панове,
стою перед вами як доказ.
Є така фраза:
«Слава богу, я не схожий на те, що пережив».
Пані та панове, можливо, по мені не скажеш,
але я жарю все, що рухається.
Так.
Підрахунок жертв...
Максимум!
Я розкидаю цю стару кицьку десь...
із середини 70-х.
До нашої ери, в нашу еру.
До СНІДу. До креку.
Який час!
Але я втомилася, щоб йому добре було...
У мене десь...
Я підрахувала.
У мені лишилося 17, 18 хороших трахів.
Я згортаю цю операцію.
З віком починаєш думати про всяку срань.
Ну, типу я...
Ну, з якого віку, на вашу думку, треба починати гальмувати
з усім цим старим смоктанням членів і все таке?
Нехай інші надриваються!
Ні, я просто...
Та досить уже.
Ви ж не думаєте, що в 75 років
я все ще смоктатиму кляті прутні?
«Серденько, Тітка вже зав'язала.
Ні, треба було раніше мене ловити.
Я була просто монстром.
Мене називали Пеліканом, милий.
Ні, Тітка вже зав'язала».
Як же важко це все.
Я це визнаю.
Не знаєш, куди кидатися.
Юнаки, прелюдія у вас нікудишня,
але який гарний прутень.
А ви, старші дядьки, яка у вас казкова прелюдія,
але цей прутень
нікудишній.
І це не ваша вина.
Коли починаєш приймати ліки від тиску,
настає час важких рішень.
Ти хочеш трахатися чи жити? Але ти не...
Але я втомилася і зробила все,
що в силах гарячого стерва.
Погода змінюється. Я вже трахалася колись на холоді.
Я трахалася на холоді.
І в снігу трахалася.
Якось і під градом трахалася.
Бісило страшно. Ця срань лупила мене прямо в обличчя.
Я не могла зосередитися. Мені ледь не вибило зуб.
Я трахалася в пустелі, у спеку.
І вдень, і вночі.
У передньому дворі, у задньому дворі.
У гаражі.
На задньому сидінні.
На верстаку. У сараї з інструментами.
У басейні.
У джакузі.
На полі для гольфа.
Біля ями для барбекю.
У саду.
На палубі.
На садових меблях.
На кухні.
На кухонному столі.
На кухонній стійці.
У кухні на підлозі.
У вітальні.
На кріслі.
На дивані.
На килимі.
З довгим ворсом і на звичайному.
Так, хтось пам'ятає ті старі килими з ворсом?
Коли коліна були здорові?
Береш сантиметр з гаком килима
і просто штириш його.
Просто штириш...
Тільки я так робила? Нехай.
І я трахался на сходах.
Я трахалася на горищі. У підвалі.
У кімнаті батьків.
У бабусиній кімнаті.
У дитячій кімнаті.
У ліжку з Попелюшкою і балдахіном.
У ліжку-гоночній машині.
Знаю, мені було соромно. Я цим не пишаюся.
Я сказала тому хлопчику: «Дай спокій». А потім потрахалася в ігровій.
На більярдному столі.
Під столом для пінг-понгу.
З відкритими шторами.
Із закритими шторами.
Зі світлом.
Без світла.
В одязі.
Без одягу.
З простирадлами.
Без простирадл.
Удвох.
Утрьох.
Учотирьох.
Оргії.
Травка. Алкоголь. Кокаїн.
Пігулка.
Гриб.
Мед. Масло.
Дитяча олійка.
Сироп.
Желе. Агава.
«Нутелла». Збиті вершки.
Арахісове масло.
Полуниці. Банани.
Зелена квасоля, картопля, томати...
Усе не згадаєш!
Дякую, Окленде!
МІСЦЕВІ СПРАВИ
Усе, ким я є,
усе, що я несу в маси,
і все, заради чого я живу,
я дізналася на вулицях Окленда, Каліфорнія.
Я ловила міжміський автобус прямо тут.
Тут мене арештували.
Усі тут - частина моєї історії.
Ви їздите зі мною
з часів телевізійної мережі «Соул Біт».
Не забувайте про Dorsey's Locker.
У багатьох із вас я спала на підлозі,
у ваших гаражах,
на ваших диванах.
Ви забирали мою дитину.
Ви підвозили мене. Ви допомагали мені.
Я їздитиму в Окленд, поки в мене колеса не повідпадають.
Дякую, що не перестали вірити в мене.
Я вас усіх люблю.
Дякую вам. Дякую, люди. На добраніч.
Переклад субтитрів: Дарина Полякова