Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A karácsony utáni vasárnap
kimentem a reptérre, hogy Vegasba repüljek fellépni.
Odaértem. Láttam, hogy a gép egy órát késik. Aztán hármat írtak.
Utána már ötöt.
Végül törölték a járatot,
így a vegasi fellépésemet is törölni kellett,
amire karácsonyi ajándékba vettek jegyet az emberek.
Szóval emiatt a szarság miatt
úgy döntöttem, hogy az előadásom következő 20 percét
a kibaszott légitársaságnak,
a repülésnek, az utasok viselkedésének, meg az ilyen szarságoknak szentelem.
Így mennek a dolgok nálunk, bizony.
ÍGY MENNEK A DOLGOK NÁLUNK
Oké.
Haladjunk belülről kifelé!
Beszéljünk az istenverte biztonsági övekről!
Először is, isten áldja az Americant és a Deltát!
Fogalmatok sincs, mit jelent nekem az a plusz 10 centi.
De nem vágom, miféle férfiak
tervezték ezeket a kibaszott biztonsági öveket.
Hogy lehet... Mégis miért...
Miért ilyen hosszú az egyik fele? A másik meg miért csak szaros 5 centi?
Gumiembernek kell lenned, hogy ezt a fost...
Majdnem kiment a derekam,
mire sikerült becsatolnom a kurva övem.
És ha övhosszabbítót kérsz, úgy csinálnak, mintha épp drogot vennél.
„Vegye el!” Mi a fasz?
Miért nem középen kell bekapcsolni, bassza meg?
Hát nem lenne logikusabb, baszod?
- De! - De!
Mert az USA lakossága egyre kövérebb,
és nekik ehhez kéne igazodniuk.
A tálca-cici arány.
Nem. Az nálam sem stimmel.
A nagy cickók visszatértek, és nem mennek sehová.
Szerintem a légitársaságoknak változtatniuk kell pár dolgon.
Vágjanak pár nagyobb lyukat a kibaszott tálcára!
Nem, ez diszkrimináció. Picsába vele!
Van ez a dumájuk arra az esetre, ha valami vészhelyzet adódik a gépen.
„Vészhelyzet esetén
leereszkedik egy maszk.
Először helyezze a maszkot a szájára, csak utána segítsen másoknak!”
Tudjátok, mit? Ezt figyu! Van, amit rohadtul nem kell elmondani.
Először nyilván a saját számra teszem, baszki!
Mégis mi a picsát gondolnak?
A saját kibaszott életemért küzdök a rohadt felhők közt, az istenit!
„Segítek. De csak ha én megvagyok.”
Aztán az jön, hogy:
„Helyezze a maszkot a szájára, és lélegezzen nyugodtan!”
A kibaszott föld felé zuhanunk, baszod!
1255 kilométer per órával! „Lélegezzen nyugodtan?”
Bepörögtem, mint állat. Ledöfnék mindenkit ezen a szaron.
„Lélegezzen nyugodtan?” Mi a fasz?
Aztán azt mondják:
„A maszkba akkor is áramlik az oxigén,
ha a zsák nem fúvódik fel.”
Teljesen hülyének néznek minket,
minden faszságot összehordanak.
Meg fogunk dögleni.
Nincs semmi, amit a szádhoz tehetnél,
se lufi, se zacskó,
még egy fasz sem,
ami megduzzadna, és...
Ezek a gecik csak azt akarják, hogy felvegyük a maszkot,
ami elfojtja a sikongatást. Mert kurvára nem kíváncsiak rá.
„Meg fogunk halni! A picsába!”
Nem kíváncsiak erre.
Hölgyeim és uraim...
hadd mondjam el, hogy a repülés biztonságosabb, mint valaha.
„Miért, Luenell”?
Mindjárt elmondom.
Mert én, Luenell, a levegőben is az irányításom alatt tartok mindent,
mint itt, a földön, baszki.
Bizony.
Ugyanis én egy önjelölt,
önkéntes légi marsall vagyok.
Nálam szeptember 12. óta narancssárga riasztás van érvényben.
Narancssárga riasztás.
Mindent látok, ami él és mozog azon a rohadt gépen.
Az első dolgom, amikor a fedélzetre lépek, az,
hogy benézek abba a kibaszott pilótafülkébe.
Látni akarom, ki vezeti azt a roncsot.
„Hogy vagytok? Kialudtátok magatokat?
Egyikőtök sem balhézott össze az asszonnyal, vagy ilyesmi?
Oké.”
És...
A folyosó mellett ülök.
Ha beütne a szar.
Én nem dekkolok ott senki miatt annál a rohadt ablaknál.
Feketék, emlékeztek még arra, amikor használtuk a dekkolt?
„A szarházi miatt ott dekkoltam az italboltnál.
Majdnem elkéstem miatta a melóból.”
Tudjátok, mit? Azt hiszem, újra divatba hozom
a régi szlenget.
De nem, mert a srácok, akikkel dugok...
Ők azt mondják, túl nagy a szám.
Meg hogy túl keményen tolom.
És túl sokat mondom, hogy „dugni”.
Próbáltam mondani ezeknek a kis szarháziknak, hogy:
„Kicsim, én szeretlek. Tényleg.
És szeretnék szeretkezni veled.
És szeretném, ha ez kölcsönös lenne.
De tök őszinte leszek,
én csak dugni akarok egyet gyorsan, mielőtt felülök a gépre.
Mert ahogy a nagy próféta, Tupac Shakur mondta:
‘Csak egy éjszakát leszek a városban, bébi. Jössz vagy nem?
Megoldom.‘”
És rengeteg ilyen kis szarházi van,
mert tudjátok, mit?
Van ribim
Minden sarkon, kicsim
Van ribim
Hé!
Ribim
Fehérek, ha nem ismernétek ezt a dalt, ez egy régi fekete egyházi dal.
A nagyszerű gospelénekes, Nate Dogg írta és adta elő.
Ti sem tudhattok mindent, baszki.
Na szóval,
a repülőgépeken vannak jellemző viselkedéstípusok,
amiket most sorra veszünk.
Először is...
Várjunk csak! Bocs.
Beütött a füves gumicukor. Figyu!
Ne egyétek meg a macikat!
Ne egyetek azokból a kis gumimacikból!
Ne egyetek olyat, az maga az ördög.
De várjunk!
Vissza a...
A számnál tartottunk.
Túl sokat mondom, hogy dugni, és próbáltam lenyugtatni a kis szarházit,
hát azt mondtam: „Jó, nem mondom annyiszor, hogy dugni.”
Ezért újra divatba akarok hozni egy régi kifejezést.
Újra divatba hozom a „csinálnit.”
Régen ennyi is elég volt.
Emlékeztek? Csak annyit mondtak: „Csá!
Csá!
Akarod csinálni?”
Mire a ribik: „Igen.”
Telefonálgattunk a barátnőinkkel,
és azt mondtuk: „Csajszi, hagyom neki, hogy megcsináljon.”
És tudom, hogy lesz köztetek olyan szerencsés,
aki a közönség egyik másik tagjával megy ma haza,
és talán vele is alszik.
De kora hajnalban
a mély hangom megszólal a fejében, erre felébreszti a párját, ránéz,
és így szól: „Hé, bébi, csináljuk!”
Jobb, ha így tesztek, ribik,
mert a pasik szóvá teszik, ha nincs kedvetek csinálni.
Akkor csináljátok velük, amikor ők akarják!
Oké.
Na szóval, önkéntes légi marsallként...
véresen komolyan veszem a munkámat,
és vannak bizonyos viselkedéstípusok,
a repülőkön, amikről muszáj beszélnem.
Először is, hadd mondjam ki ezt: Nem bírom a céges faszkalapokat.
Felszálltok a kibaszott gépre a nagy mellényetekkel,
és leültök mellém az ablakhoz,
esetleg becsatoljátok az öveteket, aztán lehajtjátok a tálcátokat.
És leteszitek a laptopot.
Öt kibaszott órát repülünk Oaklandből New Yorkba,
ti senkiházik meg csak...
Az egész kibaszott úton!
Úgy egy hete ültem egy ilyen pszichopata szarházi mellett,
és egyenesen megkérdeztem: „Bocs, te metet toltál?”
Mert ez a faszkalap ki sem nézett az ablakon.
Nem ivott vizet.
Nem ment ki a mosdóba.
Rám se nézett.
Szart se evett. Nem döntötte hátrébb az ülését.
Nem hallgatott zenét.
Ránéztem a kibaszott laptopjára.
Az tele volt faszsággal.
„Mégis mi a picsa ez a sok szar?”
Meg hát,
szerintem,
ha belépsz egy zárt térbe,
mondjuk egy repülőn az egyik sorba,
vagy egy templomi padsorba, vagy egy moziban a székek közé,
de ez különösen a repülőre érvényes.
Ha te ülsz belülre, és közeledsz a helyedhez,
ahol olyanok ülnek, akiknek be kell engedniük,
emberi lényként az a dolgod, baszod,
hogy legalább tudomást vegyél
a melletted ülő szarháziról.
Ne tegyél úgy, mintha nem egy emberi lény mellett ülnél!
Semmibe sem kerül azt mondani: „Üdv, hogy van ma?”
Ez nem jelenti azt, hogy egészen Bostonig akarok veled dumálni.
Ne mutogass nekem képeket a kutyádról, vagy ilyesmi!
Csak azt mondom, hogy kurvára mondj valamit!
Mert ha beüt a szar, egyből a nyakamba mászol.
„Segíts! Ments meg!”
„Nem. Szóltál volna hozzám!
Nem emlékszel rám, mi? Itt sem vagyok.
Nem is létezem, ugye?
Baszd meg, seggfej! Oldd meg! Sok sikert!
Oldd meg!”
És igen, fehérek, ez nektek szól.
Van egy dilim, oké?
Van egy dilim. Szeretek úgy repülni,
hogy fel van húzva a sötétítő.
Nem csak itt.
Hanem itt it.
„Kibaszott légi marsall vagyok, itt minden az enyém.
Ez az egész sor az enyém.”
Szeretem látni a felszállást
és a leszállást is.
Úgy érzem, közöm van ehhez a szarsághoz.
A turbulencia is ilyen. Ha turbulencia van,
bámulok ki a kibaszott ablakon.
„Luenell, a turbulenciát nem látni.”
Oda se nézel. Honnan tudod?
Talán pont én szúrom ki, és így szólok: „Látod? Turbulencia. Én mondtam.”
Néha azt fogom mondani: „mellékszál.”
Ha azt mondom,
az azt jelenti, hogy a gumicukortól egyszerre három gondolatom támadt,
és el kell...
De majd visszatérek ahhoz, amiről beszéltem. Oké.
Na, úgy egy hónapja épp az első osztályon ültem.
Amúgy sok időbe telt, mire ez a kelet-, nyugat- és észak-oklahomai ribi
elérte, hogy mindenhova az első osztályon utaztassák.
De higgyétek el, ha engem láttok,
kurvára első osztályon utaztam oda.
És tudtam, hogy valaminek változnia kell.
Belefáradtam abba, hogy a gépen elsétálok a kibaszott barátaim mellett.
„Mizu, Ced? Hogy vagy, D.L.?
Aha, hátul ülök a 36C-nél.
Mi a fasz?
Ugyanott lépünk fel. Beszélek a menedzsmenttel.”
Szóval, pár hónapja...
Hadd tegyem ezt ide gyorsan!
Pár hónapja,
az első osztályon jár koktél is, vágjátok?
Ülök a folyosónál és légi marsallkodom.
És mindenkit jól megnézek magamnak, mert, ezt figyu,
én... Amíg mindenki baszakszik és a neten lóg,
én minden faszkalapot lecsekkolok, aki a kibaszott fedélzetre lép.
Egy nő két gyerekkel.
Jaj, mellékszál!
Oké.
A most következő rész címe a „Mire gondolnak a fekete nők.”
Nem akarok kirekesztő lenni.
Csak azt mondom, a fehér és az egyéb bőrszínű hölgyeknek,
hogy ha kicsípve tipegtek be
mondjuk egy élelmiszerboltban a mirelitekhez,
vagy a reptérre, és úgy szálltok fel a gépre,
hogy ti nyakig be vagytok öltözve, a kisbabátokon meg nincs zokni,
akkor mi, fekete nők, egy sarokban jól kidumálunk majd.
Azt mondjuk:
„Nézzétek azt a szakadt luvnyát! Nincs zokni a gyerekén.
Ribanc! Nézzétek a baba kis kopasz fejét!
Itt hideg van. Kell rá egy sapka.”
Kurvára ítélkezni fogunk.
És... De a védelmetekben mondom,
ezt kapjátok ki, gyerekként
mindig láttam,
hogy egy-egy cipő hever az utcán.
És nem értettem.
„Hol az a másik kibaszott cipő?
Miért nincs itt a pár mindkét fele? Nem értem.”
Aztán szültem egy gyereket.
És nektek egy pár éve már itt ez a kurva gyerekzár.
De azelőtt,
amint képesek voltak ezek a kis szemetek kinyúlni a gyerekülésből,
leengedték azt a rohadt ablakot,
levették a cipőjüket, aztán kidobták rajta!
És a kibaszott zoknijukat is,
neked meg fingod nem volt róla, amíg oda nem értél a templomba,
és meg nem láttad, hogy a kis szarházi mezítláb ül a hátsó ülésen!
„Hol a kibaszott cipőd?”
Szóval már értem.
De szerencsére ennek a nőnek a gyerekei nekem megfelelően voltak felöltözve.
És aranyosak is voltak.
Mondtam is, hogy: „Puszi-muszi... Édes kis... Nagyon cukik.”
Aztán egy cowboy lépett a fedélzetre.
„Adjisten!”
Többé nem kell magányosnak lenned
Csak a gazdatarskereso.comra Kell felmenned
Aztán egy katona következett.
„Látom, veterán.”
Haditengerész.
„Köszönöm a szolgálatát!
Micsoda lábfej! Nyilván transzszexuális.
Szia, csajszi!”
Aztán felszállt ez a fehér nő.
És beült...
Beült mellém.
Az első dolga az volt, hogy lehúzta a sötétítőt.
Mondom: „Bassza meg, most csatározhatok ezzel a ribanccal!
Mert ez bizony fel lesz húzva.”
Hát azt mondtam:
„Ne haragudj!
Felhúznád a sötétítőt, kérlek?”
Erre rám nézett, és azt kérdezte: „Miért?”
Mire én:
„Hívhatod szorongásnak, vagy ahogy akarod,
de én szeretem látni a felszállást és a leszállást is.
Mert mi van, ha valami rossz közeleg?”
Erre ő: „És mit csinálsz, ha úgy van?”
Mondom: „Akkor tudom, mikor kezdjek el sikítozni.
És most húzd fel azt a szart!”
Aztán átnyúltam előtte, és felhúztam a sötétítőt.
Erre azt mondja: „Te jó ég! Megsértetted a személyes teremet!”
Mire én: „Ribanc...
ha kibaszott személyes térre vágysz,
bérelj ki egy egész gépet,
mert ezen a szaros gépen mindenki valaki más személyes terében van.
Ha nem tetszik, baszod...
Mi van?
Ő...
Én...”
Úgy tűnik, bűncselekménynek számít összebalhézni egy ribanccal a repülőgépen,
még akkor is, ha a gép még kurvára fel sem szállt.
Mivel nagyon komolyan veszem az önjelölt, önkéntes légi marsalli munkámat,
Megígértem, hogy nem...
szólok egy szót se a ribanchoz az egyórás út alatt
Oaklandtől Las Vegasig.
De valamit mégis tettem.
Mondtam, hogy divatba hozom a régi szlenget?
- Ja! - Aha!
Amit csináltam, ez néhányatoknak ismerős lehet,
szóval azt csináltam, hogy odafordultam,
és a szememmel szúrtam a ribancot
egészen a kibaszott Las Vegasig.
„Fordítsd csak el a fejed, ribanc, majd bámulom a kibaszott dobhártyádat.
Fordítsd el a kurva fejed!”
Nem utáljátok, amikor valaki kurvára bevág elétek,
aztán utoléritek a kis gecit a pirosnál,
és ti rohadtul leugatnátok, de ő rátok sem néz?
„Nézz rám, te szakadt faszkalap! Baszd meg!"
Na várjunk...
Hölgyek, urak,
élő bizonyítékként állok előttetek.
Szoktuk mondani, hogy hál' isten, nem látszik rajtam,
mit éltem át.
Talán nem látszik rajtam,
de én az utcáról jövök.
Aha.
Volt numerám...
Sok, sok, sok, sok, sok !
Ez a kivénhedt suna nyomta az ipart
már a 70-es évek közepén.
AE, AC.
Az AIDS előtt. A crack előtt.
Micsoda idők voltak!
De már elfáradtam, bassza meg...
Úgy...
Számolgattam.
Még úgy 17-18 jó dugás van bennem.
Aztán hagyom az egészet.
Ha kezdesz megöregedni, át kell gondolnod a dolgokat.
Én például... Én...
Csak azt kérdem, hány éves kortól kell visszavenni
ebből a rohadt faszszopásból?
Csinálja inkább valaki más!
Nem, én csak...
Elég volt.
Ugye nem gondoljátok, hogy 75 évesen
még mindig szopok meg dugok majd, ugye?
„Drágám, a néni már nem csinál olyat.
Akkor kellett volna elkapnod, amikor az utcán nyomtam.
Régen durván nyomtam!
Pelikánnak hívtak, kicsikém.
Nem, a néni már nem csinál olyat.”
Nehéz odakint az utcán.
Meg kell hagyni.
Nem tudod, kit válassz.
A fiatal pasik nem értenek az előjátékhoz,
de a farkuk nagyon jó.
Az idősebb pasik nagyon vágják az előjátékot,
de a farkuk...
semmire se jó.
És erről nem ők tehetnek.
Amikor gyógyszert kezdesz szedni a vérnyomásodra,
döntened kell.
Dugni akarsz, vagy élni? De nem...
De én már elfáradtam, és túl vagyok mindenen,
amit egy utcai prosti csak tehet.
Változik az időjárás. Bár régebben a hidegben is dugtam.
Dugtam a hidegben.
Dugtam a hóban.
Egyszer még jégesőben is dugtam.
Az idegesítő volt. Folyton a képembe vert az a szar.
Kurvára nem tudtam koncentrálni. A fogamat is majdnem kiverte.
Dugtam a sivatagban, a hőségben.
Nappal és éjjel is.
Az előkertben, a hátsó kertben.
A garázsban.
A hátsó ülésen.
A munkapadon. A szerszámoskamrában.
Egy úszómedencében.
Egy jakuzziban.
A golfpályán.
A grillsütőnél.
A kertben.
Egy hajón.
Kerti bútoron.
A konyhában.
A konyhaasztalon.
A konyhapulton.
A konyhapadlón.
A nappaliban.
A díványon.
A kanapén.
A szőnyegen.
Hosszú szálún és simán.
Van, aki emlékszik a hosszú szálú szőnyegekre?
Akkorról, amikor még jó volt a térdetek?
Megkapaszkodtál kábé egy centin,
aztán nyomtad neki.
Nyomtad...
Csak én csináltam ezt? Oké.
Dugtam lépcsőn is.
Dugtam a padláson. A pincében.
A szülők szobájában.
A nagyival közös szobában.
A gyerekszobában.
A baldachinos, hamupipőkés ágyban.
A versenyautós ágyban.
Tudom, sajnálom... Emiatt rosszul érzem magam.
Mondtam a srácnak, hogy: „Hagyj békén!” Aztán dugtam a játékszobában.
A biliárdasztalon.
A pingpongasztal alatt.
Széthúzott függönynél.
Behúzott függönynél.
Lámpafénynél.
Sötétben.
Ruhában.
Meztelenül.
Ágyneművel.
Ágynemű nélkül.
Kettesben.
Hármasban.
Négyesben.
Orgiákon.
Befüvezve. Bepiálva. Bekokózva.
Voltak pirulák. Gomba.
Méz. Vaj.
Babaolaj.
Szirup.
Zselé. Agave.
Nutella. Tejszínhab.
Mogyoróvaj.
Eper. Banán.
Zöldbab, krumpli, paradicsom...
Amit akartok!
Köszönöm, Oakland!
ÍGY MENNEK A DOLGOK NÁLUNK
Mindent, ami vagyok,
mindent, amit képviselek,
és mindent, amiért élek,
a kaliforniai Oakland utcáin tanultam.
Az épp itt megálló busszal jártam.
Itt ültem börtönben.
A teremben mindenki része a történetemnek.
Már a Soul Beat tévéadó óta velem vagytok.
És ne hagyjuk ki a Dorsey's Lockert sem!
Sokatoknál aludtam a padlón,
a garázsban
vagy a kanapén.
Fogtátok a kislányomat.
Elvittetek ide-oda. Segítettetek nekem.
Amíg csak élek, Oakland lesz a mindenem.
Köszönöm, hogy hittetek bennem.
Szeretlek titeket.
Nagyon köszönöm! Köszönöm! Jó éjszakát!
A feliratot fordította: Tóth Norbert