Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Byla vánoční neděle,
jela jsem na letiště, abych odletěla do Vegas na vystoupení.
Přijela jsem tam. Let měl hodinu zpoždění. Pak tři hodiny zpoždění.
Pak pět hodin zpoždění.
Pak ten let zrušili,
čímž zrušili moje vystoupení ve Vegas,
kam si lidi koupili lístky jako vánoční dárek.
Kvůli tomu všemu
jsem se rozhodla věnovat příštích 20 minut
těm zasraným aerolinkám
cestování letadlem, chování lidí na těch posraných aerolinkách
a tak dál.
Tak to u nás chodí, jasně.
Tak jo.
Chci to vzít zevrubně.
Promluvme si o těch pitomých pásech, co vy na to?
Nejdřív chci ze srdce poděkovat aerolinkám American a Delta.
Nemáte ponětí, co pro mě těch pár cenťáků navíc znamená.
Ale nechápu, co za člověka
vymyslel ty debilní pásy.
Jak to... Co jako...
Proč je tenhle pás takhle dlouhej? A ten druhej má sotva pět cenťáků?
Musíte být hadí žena, abyste to tam sakra...
Málem jsem si vyhodila záda,
když jsem se snažila ten vergl zapnout.
A když chcete prodloužení, ta baba vám ho dává, jako by to byl fet.
„Tady máte.“ No do prdele!
Proč se to kurva nezapíná uprostřed?
Nedávalo by to to větší smysl?
Jo!
Protože lidi ve Spojených státech tloustnou
a musí se podle toho zařídit, amen.
Vyklápěcí stolek versus kozy.
Ne. To je taky na hovno.
Velký kozy jsou zpátky a taky tu zůstanou.
Aerolinky by měly provést úpravy.
Dát do těch stolků výřezy.
To je diskriminace. Ať jdou do hajzlu.
Ty jejich oznámení,
když by v letadle došlo k nějaké mimořádné události.
„V případě mimořádné události
se k vám spustí maska.
Nasaďte si ji na ústa, než se pokusíte pomoct někomu jinému.“
Víte co? Některý věci fakt není potřeba říkat.
Jasně, že to sakra nejdřív nasadím sobě!
Co si sakra myslíte?
Bojuju tady v těch mracích kurva o život!
„Hned vám pomůžu. Jen chvíli strpení.“
A pak řeknou:
„Nasaďte si masku na ústa a dýchejte normálně.“
Řítíme se k zemi, ty krávo!
Rychlostí 1 200 km/h! „Dýchejte normálně“?
Jsem vynervovaná. Jsem schopná všechny ty zmrdy pobodat.
„Dýchejte normálně“? Do prdele!
A pak vám řeknou:
„Maskou proudí kyslík,
i když se pytlík nenafoukne.“
Ta koza si myslí, že jsme blbí.
Řekne nám úplně cokoli.
Brzo umřeme.
Není co vyfukovat ani nafukovat,
ani balónek, ani pytlík,
ani péro, nic.
Nic se nenadme...
Ta ženská chce, ať si tu masku nasadíme,
aby při pádu dolů nebyly slyšet výkřiky. Nechce to slyšet.
„My tady umřeme! Kurva!“
Nechce to slyšet.
Dámy a pánové...
chci, abyste věděli, že letecká doprava je bezpečnější než kdy dřív.
„Jak to, Luenell?“
Povím vám to.
Protože já, Luenell, to tam nahoře mám pod palcem
stejně jako tady dole.
Přesně tak.
Jsem samozvaný
neoficiální letecký maršál.
Od 12. září mám zvýšenou pohotovost.
Zvýšená pohotovost.
Vidím všechno, co se na palubě šustne.
Jen co nastoupím,
strčím hlavu do kokpitu.
Jo, chci vědět, kdo tu buginu řídí.
„Jak se vede? Vyspali jste se dobře?
Nějaký problémy se starou nebo tak něco?
Tak jo.“
Já...
sedívám v uličce.
Kdyby se něco posralo.
Nehodlám se nechat zatarasit u posranýho okýnka.
Pamatujete, jak jsme my černý říkávali „zatarasit“?
„Ten hajzl mě zatarasit u nonstopky.
Málem jsem přišla pozdě do práce.“
Víte co? Asi obnovím
něco ze starýho slangu.
Protože ti mlaďoši, se kterýma šukám,
říkají, že mám prořízlou pusu.
Prý působím drsně.
Prý moc často říkám „šukat“.
A já těm hajzlíkům říkám: „Poslouchej.
Zlato, miluju tě. Fakt.
A chtěla bych se s tebou milovat.
A chtěla bych, aby ses se mnou miloval.
Ale úplně narovinu,
chci si jen rychle zašukat, než mi poletí letadlo.
Protože jak říká velký prorok Tupac Shakur:
„Mám ve městě jen jednu noc, kotě. Tak co říkáš?
Jsem do větru.“
A těch hajzlíků jsou fakt kvanta,
protože hádejte co?
Mám holky.
Mám holky
v různých okresech.
Mám holky
Hej!
Holky.
Vy bílý, pokud tu písničku neznáte, je to starý černošský spirituál.
Jeho autorem je skvělý gospelový zpěvák Nate Dogg.
Nemůžete kurva vědět všechno.
Takže...
když jste v letadle, setkáte se s různým chováním.
A o tom teď chci mluvit.
Zaprvé...
Počkejte. Soráč.
Konopný bonbony... Něco vám povím.
Nejezte toho medvídka.
Ten medvídek...
Od toho se držte dál. Je to ďábel.
Ale počkejte.
Takže zpátky k...
Takže moje pusa.
Často říkám „šukat“,
tak jsem se snažila toho mladýho hajzlíka ukonejšit
a řekla jsem: „Tak jo. Nebudu tak často říkat ,šukat‘.“
Takže chci obnovit starou frázi, kterou jsme dřív používali.
Chci obnovit „dělat to“.
To dřív úplně stačilo.
Pamatujte, jak říkali „hej“?
„Hej.
Hej.
Chceš to dělat?“
A buchty na to: „No jo.“
Volaly jsme si s kamarádkama
a říkaly jsme si: „Asi ho nechám, aby mi to udělal.“
A vím, že někteří z vás budou mít to štěstí,
že se vrátí domů s někým dalším tady.
A možná půjdete spát.
Ale v časných ranních hodinách
se vám v hlavě ozve můj hluboký hlásek,
probudíte partnera, podíváte se na něj
a řeknete: „Hej, zlato, pojď to dělat!“
Ženský, měly byste to dělat.
Protože, když nebudete, chlapi si to řeknou.
Měly byste to dělat, když to chtějí oni.
Tak jo.
Takže jako neoficiální letecký maršál...
beru svou práci velmi vážně.
A existuje určité chování,
které je podle mě v letadle třeba řešit.
Zaprvé... Já to prostě řeknu.
Nesnáším vás, pitomí kravaťáci.
Nastoupíte si do letadla s tou svou anální prdelí,
sednete si vedle mě k okýnku,
možná si zapnete pás a pak sklopíte stolek.
Vytáhnete si notebook.
Celých pět hodin z Oaklandu do posranýho New Yorku,
ten kretén celou dobu...
Celou dobu, kurva!
Seděla jsem vedle takovýho psychouše asi před týdnem.
Na rovinu jsem se ho zeptala: „Promiňte, neberete pervitin?“
Protože ten magor se nepodíval z okýnka.
Nenapil se vody.
Nešel na záchod.
Nepodíval se na mě.
Nic nejedl. Nesklopil si sedadlo.
Neposlouchal hudbu.
Koukala jsem mu do toho notebooku.
Měl tam samý hovadiny.
„Co to kurva má bejt?“
A taky...
mám pocit...
že když vstoupíte do uzavřeného prostoru,
jako je ulička v letadle
nebo kostelní lavice nebo sedadlo v kině,
ale vesměs mám na mysli sedadla v letadle.
Když přijdete jako vetřelec a přijdete si sednout
někam, kam vás musel někdo jiný pustit,
myslím, že byste kurva jako lidská bytost
měli aspoň vzít na vědomí přítomnost toho sráče vedle vás.
Nedělejte, jako byste neseděli vedle lidské bytosti.
Říct „Jak se máte?“ vás nic nestojí.
Neznamená to, že chci vaše kecy poslouchat až do Bostonu.
Nechci vidět fotku vašeho psa. Nic takovýho.
Jen říkám, že byste měli promluvit.
Protože kdyby se něco posralo, budete se na mě sápat.
„Pomoc! Zachraňte mě!"
„Ne, hajzle, měl jsi mluvit.
Nepamatuješ si mě, že? Nejsem tu.
Neexistuju, že?
Naser si, zmrde! Jsi v tom sám. Hodně štěstí.
Poraď si.“
A ano, vy bílý, mluvím teď k vám.
Mám takovou zvláštnost.
Potřebuju lítat
s roztaženým okýnkem.
Nejen tady.
Tady taky.
„Jsem letecký maršál a všechno je to tady moje.
Celá tahle řada je moje.“
Ráda se dívám na vzlet
a na přistání.
Mám pocit, že s tím mám co dočinění.
A při turbulencích.
Když přijdou, čumím z toho podělanýho okýnka.
„Luenelle, turbulence nejsou vidět.“ Jak to víte, když se nedíváte?
Mohla bych být jediná.
„Vidíte? Turbulence. Já to říkala.“
Občas řeknu „odbočka“.
Když to řeknu,
znamená to, že kvůli těm konopným bonbonům mám tři myšlenky najednou a musím...
Ale hned se vrátím k tomu, o čem jsem mluvila.
Takže, asi před měsícem jsem letěla první třídou.
Ale trvalo, než mi ty šmejdi z východního, západního a severního Oaklandu
zvládli zařídit lupeny do první třídy všude, kam letím.
Ale věřte mi, že přesně tak jsem se sem kurva dostala.
Navíc jsem věděla, že se něco musí změnit.
Už mě sakra nebaví nastupovat do letadla
a procházet kolem kámošů.
„Jak je, Cede? Jak se vede, D.L.?
Jo, sedím tady vzadu na 36C.
Do prdele.
Účinkujeme ve stejným pořadu. Musím si s někým promluvit.“
Před pár měsíci...
Jen si to tu připravím, chviličku.
Před pár měsíci...
jsem byla v první třídě a dávala si koktejl.
Sedím v uličce a věnuju se svým povinnostem leteckýho maršála.
A zajímá mě, co jsou všichni zač, protože...
Zatímco všichni dělaj pičoviny a kontrolujou internet,
já si dělám analýzu každýho zmrda, co nastupuje.
Dáma se dvěma dětma.
Odbočka.
Tak jo.
Tahle část pořadu se jmenuje „Co se černoškám honí hlavou“.
Nechci z toho dělat rasovou záležitost.
Jen vám chci říct, bílé dámy a ostatní,
že když někam přijdete vhodně oblečené,
třeba k mrazákům v obchodě
nebo když nastupujete do letadla,
a jste oblečené a vaše dítě nemá ponožky,
my černošky se slezeme a pomluvíme vás.
Asi takhle:
„Koukej na tu šuntku, nedá děcku ani ponožky.
Blbka jedna. Koukni na tu holou hlavičku.
Je tu zima. Potřebuje čepičku.“
Budeme vás kurevsky posuzovat.
A já... Ale, abych vám nekřivdila...
Poslouchejte. Když jsem vyrůstala,
vždycky jsem viděla
na ulici ležet jednu botu.
A přemýšlela jsem.
„Kde je sakra ta druhá bota?
Jak to, že nespadly obě? Nechápu to.“
A pak se mi narodilo dítě.
Vy už máte ty dětský zámky a tak,
už pár let.
Ale předtím?
Jakmile se ty malý parchanti dokázali natáhnout ze sedačky,
stáhli si to podělaný okýnko,
sundali si botu a vyhodili ji z toho okna ven!
Dokonce i posraný ponožky.
A vy o tom nemáte šajn, dokud nedorazíte ke kostelu
a nezjistíte, že to smrádě sedí v sedačce bosky!
„Kde máš botu, do prdele?“
Teď už to chápu.
Naštěstí byly tyhle děti oblečený k mé spokojenosti.
A taky byly rozkošný.
„Ťuťu ťuťu. Ty jsi brouček. Rozkošný.“
Jako další nastoupil kovboj.
„Nazdárek.“
Už nemusíš být sám.
FarmářHledáŽenu.com
Další je voják.
„Jasně, vysloužilý.“
Námořník.
„Děkuji za vaši službu.“
„Tak jo. Koukněte na ty nohy. Jasnej transsexuál.“
„Zdravím, dámo.“
Nastoupí i jedna běloška.
A sedne si...
sedí vedle mě.
A první, co udělá, zatáhne okýnko.
V duchu si říkám: „Sakra, teď to s ní musím řešit.“
To okýnko bude roztažený.
Tak začnu...
„Promiňte.
Mohla byste to okýnko prosím zase roztáhnout?“
Podívá se na mě a řekne: „Proč?“
A já říkám:
„Říkejte tomu úzkost nebo jak chcete,
ale chci vidět vzlet a přistání.
Co když se něco zvrtne?“
A ona povídá: „Co uděláte, když jo?“
„No, budu vědět, kdy začít křičet.
Tak už to roztáhněte.“
Natáhla jsem se přes ni a roztáhla ho za ni.
Začala: „Bože můj! Lezete mi do osobního prostoru!“
A já na to: „Ty krávo...
jestli chceš osobní prostor, mělas letět soukromým letadlem,
protože v týhle plechovce jsou všichni v něčím osobním prostoru.
Jestli se ti to kurva nelíbí...
Co?
Ona...
Já...
Zřejmě je zločin sjet nějakou nánu v letadle,
i když to letadlo ještě ani nevzlítlo.
Protože beru práci samozvaného neoficiálního leteckého maršála vážně,
slíbila jsem...
že už s tou krávou celý hodinový let nepromluvím.
Z Oaklandu do Las Vegas.
Ale co jsem udělala...
Víte, jak jsem říkala, že oživím starý slang?
Jo!
Co jsem udělala... Možná to budete znát.
Otočila jsem se na ni
a pohledem jsem tý mrše propalovala tvář
celou cestu až do Las Vegas.
„Jo, otoč se, mrcho.
Dívám se ti přímo na ušní bubínek, svině.
Otoč tu svoji palici.“
Taky to nesnášíte, když před váma někdo udělá myšku,
vy toho sráče na semaforu dojedete,
chcete ho vyfakovat, ale on se na vás nepodívá?
„Podívej se na mě, ty zmrde! Jdi do prdele!“
Tak jo, vteřinku...
Dámy a pánové,
dnes večer před vámi stojím jako svědectví.
Říká se:
„Díky bohu, že není vidět, čím jsem si prošla.“
Dámy a pánové, možná to na mně nepoznáte, ale...
jsem běhna.
Jo.
Počet zářezů...
Moc, moc, moc, moc, moc!
Moje kundička toho zažila...
Už od poloviny 70. let.
BA, BC.
Před AIDS. Před crackem.
To byly časy.
Ale už jsem unavená, sakra...
Mám asi...
Počítala jsem to.
Mám před sebou tak 17 nebo 18 dobrých šukaček.
Pak zavírám krám.
Jak stárnete, musíte začít některý věci přehodnocovat.
Třeba já...
V kolika podle vás můžeme ubrat
s tím otravným kouřením čuráků a tak?
Ať si to dělá někdo jinej.
Ne, já jen...
Už toho mám dost.
Nemyslíte si, že v 75 letech
snad budu pořád kouřit čuráky, ne?
„Brouku, tetička tohle už nedělá.
Ale měl jsi mě vidět za mlada.
Byla jsem zvíře.
Říkali mi Pelikán, kotě.“
„Ne, tohle už nedělám.“
Na ulici je to těžký.
Přiznávám.
Nevíte, kudy se vydat.
Mlaďoši, vaše předehra stojí za houby,
ale máte fakt dobrý péro.
A vy starší, máte skvělou předehru,
ale to... to péro.
Na houby.
Ale není to vaše vina.
Když začnete brát léky na tlak,
musíte se rozhodnout.
Chcete šukat, nebo chcete žít? Ale nemůžete...
Jsem už utahaná, vyzkoušela jsem všechno,
co ženská na ulici může.
Počasí se mění. Šukala jsem v mrazu.
Šukala jsem v mrazu.
Šukala jsem na sněhu.
Jednou jsem šukala v krupobití.
To bylo hrozný. Pořád mě to mlátilo do ksichtu.
Nemohla jsem se soustředit. Málem mi to vyrazilo zub.
Šukala jsem v poušti v horku.
Ve dne, v noci.
Na předním dvorku, na zadním dvorku.
V garáži.
Na zadním sedadle.
Na ponku. V kůlně.
V bazénu.
Ve vířivce.
Na golfovým hřišti.
U grilu.
Na zahradě.
Na verandě.
Na zahradním nábytku.
V kuchyni.
Na kuchyňským stole.
Na kuchyňský lince.
Na podlaze v kuchyni.
V obýváku.
Na gauči.
V křesle.
Na koberci.
Na malým chlupatým i na tom obyčejným.
Jo, pamatujete na ten huňatej kobereček?
Když vás ještě nebolely kolena?
Stačil cenťák toho koberečku
a už jste se mohli vozit.
To je jízda...
To znám jenom já? Dobře.
Šukala jsem na schodech.
Šukala jsem na půdě. Ve sklepě.
V pokoji rodičů.
V pokoji babičky.
V dětským pokoji.
V posteli Popelky s nebesy.
V posteli, co je závodní auto.
Já vím... To mi tenkrát bylo trapný.
Říkala jsem tomu klukovi, ať mě nechá. A pak jsem šukala v klubovně.
Na kulečníkovým stole.
Pod pingpongovým stolem.
Roztažený závěsy.
Zatažený závěsy.
Se světlem.
Bez světla.
Oblečená.
Svlečená.
S prostěradlem.
Bez prostěradla.
Dvojka.
Trojka.
Čtyřka.
Orgie.
Tráva. Chlast. Kokain.
Prášek.
Houby.
Med. Máslo.
Dětský olejíček.
Sirup.
Želé. Agáve.
Nutella. Šlehačka.
Arašídový máslo.
Jahody. Banány.
Fazolky, brambory, rajčata...
Na co si vzpomenete! Díky, Oaklande!
TAK TO U NÁS CHODÍ
Všechno, čím jsem,
všechno, co představuju,
a všechno, pro co žiju,
jsem se naučila v ulicích Oaklandu v Kalifornii.
Kdysi jsem sem chodila na meziměstský autobus.
Přímo tady mě zatkli.
Všichni v téhle místnosti jsou součástí mého příběhu.
Vy lidi mi fandíte
už od dob Soul Beat Television Network.
A nesmíme zapomenout na klub Dorsey's Locker.
Spousta z vás tady mě nechala spát u sebe na podlaze,
v garáži,
na gauči.
Hlídali jste mi dítě.
Nabídli jste mi odvoz. Pomohli jste mi.
Žiju pro Oakland do posledního dechu.
Díky, že jste mě nezatratili.
Miluju vás.
Moc vám děkuju. Děkuju vám. Dobrou noc.
Překlad titulků: Veronika Šnyrychová