יום 84 -
שלום.
ידעת שבגרמניה מתים יותר מ־400 איש עקב שרפות בתים בכל שנה?
אל תדאגי, אנחנו לא מנסים למכור לך משהו.
באנו כדי לבדוק את גלאי העשן שלך, בחינם!
אל תיתני לסוללה גמורה לגמור אותך.
רגע, אני מכירה אתכם.
אלוהים.
אתם הזוג ש...
אני מצטערת.
תיכנסו, בבקשה.
חשמלאים קלאט ובניו -
את גרה פה עם בעלך?
עם החבר שלי.
אם אפשר לכנות אותו ככה.
רגע אחד אנחנו יחד, רגע אחר כך אנחנו נפרדים.
תודה על התה.
בבקשה.
מתי היום הגדול?
בעוד כמה שבועות...
אבל היא מרגישה שהיא כבר מוכנה לצאת.
- פופי! - ונדה הייתה כזו!
הבת שלי. שנעלמה.
היא לא הפסיקה לזוז, אפילו ברחם.
- לך מפה. - הכול בסדר?
תן לי, חתיכת...
שלום, תינוקת.
בוא לפה!
את מתרגשת?
האמת? אני מתה מפחד.
כן, הפחד לא נעלם לעולם. מהרגע שהם נולדים,
את מפחדת כל חייך...
שמשהו רע יקרה להם.
ו...
ש...
וכשזה קורה...
אני ממש מצטערת על מה שעובר עלייך.
איך את מרגישה?
בסדר. אני בסדר.
אני שונאת כשמזהים אותנו.
הכלב הארור נשך אותי בקרסול,
אני חושב שאזדקק לזריקת טטנוס.
אלה בני משפחת קלאט.
פעם הם היו רגילים. או משהו כזה.
הם היו בדיוק כמוכם. הם שילמו מיסים,
נהגו ברכב משפחתי צנוע ואהבו לשתות קפה ולאכול עוגה בימי ראשון.
ואז...
אבא בית 22 מחובר -
המצב הסתבך.
הסתבך מאוד.
יום אחד היא פה, וביום למחרת היא איננה.
אבל שאלו את עצמכם, כמה הייתם מרחיקים לכת אילו איבדתם אדם אהוב?
זו זונדרסהיים.
עיירה ״רגילה״ ובה מתגוררים בני משפחת קלאט ה״רגילים״.
אני בטוחה שכולם מכירים מקומות כאלה.
זו אחת מאותן עיירות
שבה אוהדים את קבוצת הכדורגל המקומית,
שותים בירה בפאב המקומי,
ומי שמגדל דלעת גדולה מספיק,
תמונתו תתפרסם בעיתון המקומי.
לזונדרסהיים יש אפילו אגדה עירונית משלה.
הטיפוס הזה, הנופלווקן.
יצור המתגורר ביערות
ופעם בשנה, בליל הנופלווקן, הוא מתגנב לעיירה
חוטף את העלמה הכי יפה ואוכל אותה.
או שהוא מתחתן איתה? אני אף פעם לא זוכרת.
בכל מקרה, ליל הנופלווקן הוא מאורע חשוב בזונדרסהיים.
כולם מתחפשים, שותים שנאפס ויש יריד גדול
שבו גבר לבוש בתחפושת צמודה מדי
מעמיד פנים שהוא חוטף ילדה.
כשאומרים את זה ככה, זה כנראה נשמע די מצמרר.
אבל מצד שני, כל הסיפורים הכי טובים מתחילים במפלצת, נכון?
רק שבסיפורים, לרוב הסוף המחריד
הוא של המפלצות, לא של העלמות.
יום 0 -
ונדה?
- ארוחת הבוקר חייבת להיות רועשת כל כך? - היי!
אנחנו לא יכולים לאכול פנקייקים? פנקייקים טעימים ולא רועשים.
איפה החולצה שלך?
לא הייתה להם חולצה במידה שלך?
למה אתה לא לובש את התחפושת שלך?
אלבש את השאר אחרי המשחק.
הפיקניק להורים מתחיל בקרוב, דדו.
- חשבתי שב־14:00. - לא.
לא נורא, תקשיבי,
בעיטת הפתיחה ב־10:30, כולל הפסקת המחצית אגיע לבית הספר ב־12:35.
או שאולי
פשוט אצא מוקדם יותר מהמשחק. יודעת מה? זה רעיון טוב יותר.
אם אני יכולה להכין קערת סלט תפוח אדמה ענקית,
לכל הפחות אתה תוכל להגיע בזמן, טוב?
קתרינה וינסון שוב נתנה לך את תפקיד הכנת סלט תפוח האדמה?
ונדה!
אם לא תגיעי לפה בתוך חמש שניות...
מה תעשי?
הנה אני.
אפשר להריץ קדימה?
די! בחזרה לפריים הקודם.
מושלם. כן, הנה אני.
כבר פגשתם את קרלוטה ואת דדו,
או ״אימא ואבא״ כמו שאני מכנה אותם.
הם נראים די שלווים כאן, אבל אין להם מושג
איזה אסון עומד לפגוע בהם.
החנון שם הוא אחי הקטן, אולה.
הוא חירש אבל יש לו מכשירי שמיעה, ולרוב הוא מכבה אותם.
הוא כנראה מעדיף את השקט. אני לא מאשימה אותו.
דמות נשית חזקה -
מה דעתכם על התחפושת?
אני העלמה הכי יפה...
יפה.
למה נערות חייבות תמיד להכין תחפושות סקסיות כל כך?
אל תהיי אימא שמביישת נשים, זה לא נראה טוב.
בוקר טוב, אהבל.
מה הבעיה שלך?
אהבתי את התחפושת שלך. בתול?
ונדה?
- תגיעי לפיקניק אחר כך? - אני עדיין לא יודעת.
- טוב, לאן את הולכת עכשיו? - אני נפגשת עם חברים.
- טוב, אילו חברים? - לא עניינך.
ונדה, אני מבינה שאת חושבת שאת אדם מבוגר...
- כן, אני אדם מבוגר. - את בת 17.
אני מבוגרת מספיק להצביע, לשתות, לנהוג.
- מבוגרת מספיק לקיים יחסי מין... - ונדה. די.
מה? למה את לא יכולה להתייחס אליי כשווה בין שווים?
- כי את לא שווה בין שווים. - טוב, תירגעו.
- לא, זה חשוב! - האישה הזו...
אומרת את אותן שטויות בכל יום! נמאס לי!
״האישה הזו״ היא אימא שלך!
- זה לא קשור לשוויון. - תפסיקי. ונדה, אל...
טוב, הבנתם.
בעיירה הקטנה שלי כולם מכירים את כולם.
או לפחות כך חשבתי.
כמה אתם באמת מכירים את השכנים שלכם?
כל האנשים שגרים קרוב כל כך.
במקום קטן כל כך.
אתם לא תוהים לפעמים מה הם עושים מאחורי דלתיים סגורות?
נושא שמחזיר אותנו לסיפור שלנו.
וכמו שבטח כבר ניחשתם מכמה חסרת דאגות אני נראית,
משהו רע עומד לקרות.
53 דקות לאחר מכן -
יום 0 -
יום 5 -
נעדרת ונדה קלאט -
- שאלה לגברת קלאט. - כן, בבקשה.
גברת קלאט, איך את מרגישה מהאפשרות שאולי לא תראי יותר את בתך?
זה בלתי נתפס.
וכרגע אנחנו...
מתרכזים בהחזרת ונדה.
מר קלאט, האם גם אתה מרגיש כך או שאתה מציאותי יותר?
אי אפשר להתחיל בכלל לדמיין...
אפשר להתחיל את הסיפור מכאן.
אבל האמת שדי מדכא להתחיל מכאן.
אז פשוט אדלג קדימה.
יום 30 -
כן, כן, הבנו, ילדה נעדרת, מודעות בכל מקום...
אני שונאת את התמונה.
נרות, שכנים מודאגים.
יום 50 -
מוזר כמה אנשים מביאים לזניה לאות הזדהות.
זה מה ששאלתי. ו...
צעקות!
יום 68 -
לא, תודה. נדלג לרגע שבו הכול נעשה מוזר מאוד...
זו הייתה משפחה מושלמת. עד שבבוקר גורלי אחד בסתיו,
ונדה קלאט נעלמה.
לא היינו משפחה מושלמת.
...כל רמז שעשוי להוביל למקום הימצאה של בתם.
ונדה נעלמה מזונדרסהיים האידילית.
איפרו אותי בהגזמה? אני מרגיש כמו דונלד טראמפ.
לא, אתה רק נראה שזוף.
שזוף מאוד.
אבל העיירה הציורית חוותה טלטלה בעקבות האירועים האחרונים.
חשבתי שהפסקת.
לעסתי מסטיקים להפסיק לעשן, אבל עכשיו אני מכור למסטיקים.
משפחת קלאט נואשת.
היי, זה דבר טוב.
משהו יצא מזה. יש לי הרגשה.
בואו ניזכר במה בדיוק קרה.
היה זה בוקר רגיל בבית משפחת קלאט.
זה היה ליל הנופלווקן...
- היא בכלל לא דומה לי. - יום שבו חוגגים
את המסורת המקומית של זונדרסהיים והאב, דדו קלאט, היה במצב רוח מרומם...
אולה. אולה. אולה.
אני הולך לפאב.
דדו יצא לפאב המקומי, הקפיטן,
כדי לצפות במשחק כדורגל של הקבוצה המקומית.
היי, אימא,
- אני יוצאת, אל תחכו לי. - לאן את הולכת?
מר וגברת קלאט. ברוכים הבאים. בואו אחריי בבקשה,
נכין אתכם לשידור.
- אני אוביל אתכם. - תחזרי לכאן מייד, גברתי הצעירה.
אני שונאת אותך!
קרלוטה.
כן.
לאחר הוויכוח עם אימה, ונדה יצאה מהבית
- ונסעה בווספה האדומה שלה. - כן. לחזית.
הנה. הגובה מתאים?
- אבל איכשהו... - יאניק, תבוא בבקשה? מהר.
זה לא...
- תודה. - הנה.
- מעולה, תודה. כן. - זה בסדר?
טוב, פשוט תהיו עצמכם.
תתנהגו בטבעיות, זו רק טלוויזיה. אנחנו פה בשבילכם.
וגברת קלאט, אל תפחדי לתת לרגשות שלך לזרום.
עולים לשידור בעוד חמש, ארבע...
אני...
תעלומה טרגית.
פיטר גנשוויין -
וההורים של ונדה נמצאים איתנו פה באולפן.
מר וגברת קלאט. תודה שהצטרפתם אלינו.
קרלוטה, תספרי לנו מה קרה באותו בוקר?
קרלוטה ודדו קלאט הוריה של ונדה -
התעוררתי כרגיל. הכנתי ארוחת בוקר לוונדה ו...
האם את וונדה התווכחתן באותו בוקר?
היא מתבגרת. אנחנו מתווכחות בכל בוקר.
כן.
נמצאת איתנו באולפן כאן היום גם הבלשית מישל ראוך.
ברוכה הבאה.
מישל ראוך צוות חקירת היעלמותה של ונדה קלאט -
הבלשית ראוך, מדובר במקרה מסתורי, נכון? מה אנחנו יודעים?
אנחנו יודעים שוונדה יצאה מהבית בווספה האדומה שלה בערך ב־9:45.
לאחר מכן היא נראתה בבית קפה
ברחוב הראשי בערך ב־10:20.
- כן. - שם נמצא הטלפון שלה.
לאחר מכן היא נסעה דרומה.
- טוב. - וזה היה המקום האחרון שהיא נראתה בו.
ואנחנו מניחים שוונדה נלקחה בניגוד לרצונה?
זו בהחלט אחת האפשרויות,
אבל כשמדובר בנערה בגילה, אנחנו לא יכולים לשלול את האפשרות
שהיא עזבה מרצונה.
ונדה לא הייתה נעלמת בלי לומר לנו.
- אבל עד שלא יהיו לנו ראיות חותכות... - היא נחטפה.
- לא נוכל לשלול בוודאות את העובדה... - היא נחטפה!
- ייתכן שהיא עזבה מרצונה. - נחטפה! נחטפה!
דדו, סטטיסטית, אנחנו יודעים שהסיכוי למצוא
אדם נעדר בחיים אחרי 100 ימים
יורד מתחת לעשרה אחוזים.
איך זה גורם לך להרגיש?
- ובכן... - איך אתה חושב שזה גורם להרגיש?
זה גורם להרגיש חרא.
קרלוטה, אם ונדה צופה בנו עכשיו,
מה תרצי לומר לה?
תפני ישר למצלמה.
זום איטי על האם.
ונדה,
אם את שומעת אותי, אנחנו רוצים שתדעי שאנחנו אוהבים אותך...
מאוד, ואנחנו...
עושים כל שביכולתנו למצוא אותך ולהחזיר אותך הביתה,
ואם יש מישהו
שיודע משהו, כל דבר,
אפילו שזה לא נראה לך חשוב...
בבקשה תיצור קשר.
אי אפשר להבין איך זה לאבד ילד.
ההבנה המזעזעת
שהילדה שהיית אמורה לגונן עליה איננה
כי לא שמרת עליה.
מצטערת, אני...
אני לא יודעת מה עוד...
מה הכוונה?
עוד.
עוד?
מה עוד את רוצה שאעשה?
את רוצה שאתחיל לצרוח ולהתחרפן?
יופי. עכשיו נמשיך עם...
אתה באמת רוצה לדעת איך ההרגשה, פיטר גנשוויין?
כולים בוהים בנו, מתלחשים מאחורי גבינו,
מצביעים לכיווננו כאילו שאנחנו ליצני קרקס.
זה מספיק ״רגש״ בשבילך?
זה מספיק ״זורם״?
היי! אני מדברת אלייך.
כן, אלייך! את מנופפת בידיים כאילו שאת שוטרת תנועה.
אולי את רוצה עוד דמעות?
עוד נזלת?
אולי תתמקדי בשקיות מתחת לעיניים שלי?
תצלמי היטב את הייאוש שלי.
קדימה, תתקרבי.
תראו,
האימא המסכנה והמותשת של הילדה שאבדה.
כמה נורא היא נראית?
לעזאזל, אני סיימתי.
אני סיימתי!
- גברת קלאט, תירגעי. - אני לא...
- עדיין יש לנו... - תפסיקי!
תפסיקי לצלם אותי!
לכו לעזאזל, כולכם!
תפסיקי!
תפסיקי לצלם!
אל תגיד כלום.
לא אמרתי כלום!
ידעתי שזה היה רעיון גרוע.
נראיתי כמו פסיכית!
- לא. - בשידור חי בטלוויזיה.
תקשיבי, זה בסדר לכעוס.
זה מראה שקשה לך.
אנחנו רוצים את אהדת הציבור.
אני לא רוצה שום אהדה, דדו. אני רוצה תוצאות.
אני יודע.
אז למה אנחנו לא עושים משהו?
אנחנו עושים משהו!
מה? מחלקים עלונים? מדליקים נרות?
מתושאלים על ידי הגמד הקטן והשחצן ההוא, פיטר גנשוויין?
אל תערבי את פיטר גנשוויין!
האיש עובד ציבור מסור.
היא עדיין בחיים, נכון?
כן.
כן, היא עדיין בחיים.
אני לא מצליחה להירדם. המחשבות שלי מתרוצצות.
אני וסבא -
אני מתגעגעת אלייך, ילדה קטנה שלי.
תשגיח עליה בשבילי, אבא,
כי אני לא מסוגלת לאבד אותה.
דדו!
מה קרה?
מצאו משהו.
נראה שההופעה שלכם אתמול גרמה לאנשים להתחיל לדבר!
אבל מוטב לא למהר להסיק מסקנות.
ההופעות האלה בטלוויזיה מושכות תשומת לב של תימהונים.
כן, כמובן.
מישהו כבר טען בפנינו שהיעלמותה של ונדה קשורה
לקונספירציה עולמית של פדופילים שטניים.
הוא כינה את המזכירה שלנו מריונטה של מדינת צללים.
אבל יש כיוון חקירה אחד שנראה מבטיח.
שלנברג.
אנחנו עדיין לא בטוחים שזו החולצה של ונדה.
הנה!
היא שלה.
הסימנים האלה, הצבע האדום. זה מיץ רימון.
ניסיתי לגרום לדדו לשתות אותו כטיפול ללחץ הדם שלו.
חמוץ מאוד.
המיץ נשפך והייתה דרמה רצינית
כי כמה טיפות נחתו על חולצה של ונדה.
הייתי מזהה את הכתמים האלה בשנתי,
ניסיתי לשפשף אותם שעה שלמה.
איפה מצאתם אותה?
בחנות יד שנייה בשם ״הזדמנות שנייה״.
הבעלים חושב שהיא נזרקה לפח מיחזור בגדים
- מתישהו ב־30 הימים האחרונים. - רגע,
אתה אומר שהחולצה של ונדה נזרקה לפח מיחזור בגדים
כאן בזונדרסהיים? ב־30 בימים האחרונים?
דדו. היא עדיין פה.
חשוב שלא נמהר להסיק מסקנות.
צריך לחפש בכל הבתים באזור.
אנחנו בודקים את מצלמות האבטחה באזור.
יש לנו שוטרים שעוברים מדלת לדלת ושואלים תושבים...
מדלת לדלת? איך זה יעזור?
״סליחה, אדוני, האם חטפת נערה?״
״כן, אדוני השוטר. היא במרתף שלי, תרצה אותה בחזרה?״
יש משהו בדבריה. אולי אנחנו צריכים להיכנס
ולחפש בבתים?
אי אפשר לחפש בבתים של אנשים סתם ככה בלי עילה סבירה.
זו עילה סבירה!
גברת קלאט, כשמחפשים מחט בערמת שחת,
לא משתמשים במפוח עלים, משתמשים בפינצטה.
על מה לעזאזל את מדברת?
גברת קלאט...
עבריין - גנב -
אני מבטיחה לך שאנחנו עושים כל שביכולתנו
כדי למצוא את ונדה.
יש כמה חשודים שאנחנו בוחנים מקרוב.
ומה אנחנו אמורים לעשות?
גברת קלאט. אלה חדשות טובות.
ברטלס דומיניק רחוב קלאודיוס 37 -
זה כיוון החקירה המשמעותי הראשון שיש לנו.
אז כן, כרגע אני מבקשת ממך
להמתין בסבלנות ולתת לנו לבצע את עבודתנו.
אם היא חושבת שאני אמתין בסבלנות, היא טועה בגדול.
אני לא אמתין בסבלנות.
דומיניק ברטלס. רחוב קלאודיוס 37.
מה?
עט. אני צריך עט.
- דומיניק ברטלס. רחוב קלאודיוס 37. - על מה אתה מדבר?
דומיניק ברטלס, רחוב קלאודיוס 37.
ראיתי את התיק שלו.
הוא אחד החשודים.
הוא חשוד.
הבנתי.
טוב.
מה נעשה?
לא יודע.
נלך לשם?
מה נעשה כשנגיע?
לא יודעת.
הוא גר קרוב לחנות שקנית בה נר
בריח של דודה מרגרט.
רחוב קלאודיוס.
אתה חושב שכדאי להעיף מבט?
לא, לא, לא.
את חושבת שכדאי להעיף מבט?
ובכן...
אולי אנחנו יכולים פשוט...
- פשוט לעבור שם או משהו? - כן.
אנחנו לא רוצים לעשות משהו שעלול לסכן את החקירה.
- לא, מה פתאום. - נכון.
אבל לעבור שם לא יכול להזיק.
- נשמע לי בסדר. - אולי אפילו כדאי...
- כי... - כי...
אנחנו יכולים לעבור שם לפני המשטרה,
כי אם ונדה אצלו, השוטרים רק יבהילו אותו.
את צודקת.
ואלוהים יודע מה הוא יעשה.
כן. אנחנו לא רוצים שהוא יילחץ.
זה יהיה רע.
רק נציץ וזהו.
בדיוק. ניכנס ונצא.
מה כבר יכול לקרות?
- הצצה לא יכולה להזיק. - נכון.
דדו.
היא עדיין פה.
היא הייתה פה כל הזמן.
ממש מתחת לאף שלנו.
היא עשויה להיות בכל מקום, דדו.
זה יכול להיות כל אחד.
- שם, נכון? - כאן.
וואו, נראה די מוזנח.
היי. מה את עושה?
אני רק מציצה.
את לא יכולה פשוט... אף פעם לא צפית בסדרות משטרה?
את לא סתם ניגשת ומצלצלת בפעמון.
אמרת בעצמך. אם ונדה אצלו, אנחנו לא רוצים להבהיל אותו.
- כן. - אנחנו צריכים לסרוק את המקום,
אולי נקנה כמה סופגניות?
מה זה?
מצאתי אותה בחדר של ונדה.
היא בטח הוציאה אותה מאחד מאלבומי המשפחה הישנים.
אפשר לראות?
אלוהים.
נראה כאילו שהיא צולמה לפני המון זמן.
וגם כאילו שהיא צולמה אתמול.
תראי את החיוך השובב שלה.
איך עבר זמן רב כל כך?
דדו.
להתכופף.
נמוך יותר. אני צריך לרדת נמוך יותר.
זה הוא.
הוא באמת נראה כמו מישהו שכלא נערה במרתף שלו.
כן.
לא מעניין אותי, אני הולכת להציץ.
מה בקשר לתצפית?
אתה יכול להמשיך לתצפת, ואם הוא חוזר תצפצף פעמיים.
אנחנו צוות, נכון? כמו טרנר והוץ׳.
רגע, אחד מהם הוא כלב, לא?
אלוהים.
לא.
אני אבדוק מאחור.
לא. תחזרי. תחזרי.
אלוהים.
אלוהים אדירים.
ונדה!
ונדה, את שם?
מה אתה מחביא שם, חלאה?
ונדה?
את פה?
לעזאזל. אוי, לא!
לא, לא, לא.
אוי, לא. לעזאזל.
קרלוטה?
דדו!
קרלוטה, מה לעזאזל את עושה?
- איך ידעת שאני כאן למטה? - שמעתי אותך צורחת.
כל העיירה כנראה יודעת שאת כאן.
- עשיתי משהו רע. - תושיטי לי יד.
תמשוך אותי למעלה.
- תמשוך! - אני מושך!
מה עשית... מה זה היה?
משהו נשך אותי.
מה זאת אומרת, נשך אותך?
למה אתה צורח?
תוריד אותו ממני!
- איך? - תתפוס אותו.
אני לא תופס נחש!
תפוס את הנחש הארור!
אלוהים!
אל תזוזי!
מה עכשיו?
- מה עכשיו? - זרוק אותו!
- לאן? - פשוט תזרוק! רגע! לא, לא.
אנחנו צריכים לקחת אותו. אם הוא ארסי
ירצו לדעת איזה נחש הכיש אותי, כדי להכין את הנוגדן.
אני לא אחזיק נחש ארסי כל הדרך לבית החולים.
אין שום סיכוי!
אני...
רצינו...
לפי הערכה שמרנית, עלות תיקון הנזקים במרתף של מר ברטלס
היא 15,000־20,000 אירו.
שלא לדבר על הטראומה שנגרמה לנחשים.
והשכן שמצא קוברה יורקת באסלה שלו.
גברת ראוך, אני...
למזלם של הפורצים,
יותר מחצי מהנחשים שנתפסו היו לא חוקיים,
ולכן מר ברטלס לא יוכל להגיש תלונה.
אני מודעת לכך ששניכם הייתם לחוצים מאוד בחודשים האחרונים.
ומסיבה זו בלבד אתייחס לזה
כרגע חולף של טירוף.
- תודה רבה על... - אבל אם אגלה שאתם
שוב מתערבים בחקירה שלי,
אני אבעט לכם בתחת חזק כל כך שהנעל שלי תגיע לגרון שלכם.
ברור?
יופי. ועכשיו אני מציעה שאולי תחזרו הביתה ותבדקו לשלומו של הילד השני שלכם.
היי.
נחש הכיש את אימא שלך, אבל היא בסדר.
אחלה.
- אנחנו יכולים לדבר? - לא עכשיו, אני...
אני לא מסוגלת. אני לא מסוגלת לשמוע...
״אמרתי לך״
או ״את משוגעת״
או ״את צריכה להתעשת״, כי אני יודעת דדו. אני יודעת.
אני רוצה להראות לך משהו.
פח תרומות -
מה זה?
תוכנית.
אבא תמיד אמר שכדי להיות צפר טוב צריך להיות סבלני
וצריך להתמיד.
צריך ללמוד את סביבת הציפור ואת הרגליה, נכון?
- כן. - כן.
אז מחר יהיה היום ה־70.
פיטר גנשוויין אמר שהסיכויים למצוא את ונדה צונחים
אחרי 100 הימים הראשונים, נכון?
לכן נשארנו לנו ארבעה שבועות.
כאן נמצא פח הבגדים.
את יכולה להחזיק, בבקשה?
כאן. הנה. כן.
טוב. יש 62 בתים פרטיים באזור.
יש גם 42 בנייני דירות ו־12 מתחמים.
את יכולה להשלים את המעגל?
לכן אני חושב שאם אתה מתכוון לחטוף מישהי קולנית כמו הבת שלנו,
לא תיקח אותה לשם כי הקירות הם כמו קרטון.
ויש מצלמות אבטחה, שכנים, שוערים.
לכן אני מציע שנתמקד בבתים הפרטיים.
חשבתי שאתה חושב שאני משוגעת.
את משוגעת, אבל אני גם יודע כמה את עקשנית.
ואני יודע שלא תהיי מסוגלת לחיות עם עצמך
אם לא נעשה הכול כדי למצוא אותה.
אבל אני איכנס לבית הבא
כי את ממש גרועה בפריצה לבתים.
שלושים יום.
נחפש בכל בית באזור עד שנמצא אותה.
נעשה כל מה שיידרש.
אבל מה שיידרש ישנה את חייה של משפחת קלאט לנצח.
כי לא כולם יצאו מזה בחיים.
מבוסס על סיפור מאת זולטן ספירנדלי -
תרגום: גלעד וייס