Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Десь по обіді щуролов прийшов на
автомобільну заправку. Він крокував м’якою, плавною ходою. Неквапно, безшумно
ступаючи
гравієм. На одному плечі у нього висів армійський рюкзак. Одяг -- старомодний
вельветовий піджак з великими кишенями. Зношені вельветові штани
підв’язані на колінах мотузками.
Агов?
Так?
Дератизатора викликали?
Його маленькі чорні очі швидко оглядали приміщення.
Щуролова?
Саме так.
Він був худий, риси обличчя мав
загострені, а два передні верхні зуби, великі і жовті, як сірка, випирали над
нижньою
губою. Вуха – маленькі й круглі, посаджені ближче до
сивої потилиці. Очі –майже
чорні, як вугілля, проте всередині у них… було видно яскравожовті спалахи.
Швидко ви.
-Спецнаказ управління охорони здоров’я. -Управління? І ви всіх щурів виловите?
Так.
Як?
Дійсно – як?
Залежить від того, які у вас щури, і де. Різні щури — різні способи.
-Пастки поставите? -Що?
-Кажу, пастки? -Пастки?
Щуролов пирхнув. Щурів так ніхто не
ловить. Щури не кролі вам.
Він задер обличчя догори і винюхував щось у повітрі, аж ніс ворушився з боку в бік.
Щур розумний. Хочеш упіймати –вивчи
тварюку. На такій роботі треба знати щурів.
Знаєте, які вони? Усе бачать. Ти
придумуєш, як їх винищити, а вони стежать за тобою. Це у вас каналізація?
-Ні, щури не в ній завелись. -Каналізація – річ тонка.
Серйозно? Я б так не сказав. Он як?! То не кажіть. Хотів
-би я побачити, як би оце ви -в каналізації щурів виводили.
Потруїв би, напевно.
І куди б ви насипали отруту, не смію спитати?
У каналізацію?
Щуролов переможно засяяв. Я так і знав, «у каналізацію». І що було
б далі? Її б змило, цю отруту вашу. То ж ніби річка.
Гаразд. І що ж ви робите, містере Щуролове? Розкажіть нам.
Щуролов підійшов на крок і заговорив. Його голос став загадковим і впевненим –
голос людини, що відкриває глибокі професійні таємниці.
Ми ж розуміємо, що щури – це гризуни, так? Вони гризуть
геть усе, що ви даєте їм.
Вам треба вичистити каналізацію – і як бути?
У його голосі з’явилися горлові нотки,
схожі на скрекотіння жаби, а слова він промовляв з насолодою, смакуючи,
наче у нього слина сочилася з язика.
Спускаєтеся в каналізацію, берете з собою паперові торбинки, в яких звичайний гіпс,
чи алебастр. І усе. Підвішуєте торбинки до стелі так, щоб вони висіли над самою
водою, але не торкалися води. Так, щоб щур міг дістати.
Клод слухав уважно, захоплений.
Старий щур пливе каналізацією, бачить
торбинку. Зупиняється. Принюхується. Пахне
непогано. Що він зробить?
Прогризе.
Точно! Прогризе торбинку, тоді та
прорветься і алебастр просиплеться щуряці просто в пащу.
-І що? -Що-що, кінець йому.
Це його уб’є?
-Одразу ж. -Але ж алебастр…
… набухає при контакті з водою – щур ковтне, і йому нутрощі порве, це вб’є його
швидше, ніж всяка отрута. Ось чому треба знати щуряк.
Обличчя щуролова світилося від гордості. Він потирав свої тонкі пальці в
очікуванні, тримаючи руки перед лицем.
То що… де у вас щури? Слово «щури» у нього було таке соковите
і приємне, наче він качав на язику грудку масла.
-Отам, у скирті через дорогу. -А отут?
-Ні. Тільки у сіні. І ніде більше. -Думаю, вони є і тут. Вони їжу здалека
чують – а потім поширюються різні недуги. У
вас є недужі?
Він пронизливо глянув на мене, на Клода.
-У нас усі здорові. -Упевнені?
Упевнений.
Ну, це не точно.
Він уже приміряв халат інспектора
санепідемстанції і був глибоко розчарований, що нас
не косить бубонна чума.
І тим не менш, щури в скирті сіна. Як ви плануєте їх позбутися?
Щуролов усміхнувся на всі зуби. Витяг з наплічника велику бляшанку і, любовно
помахуючи нею вгору-вниз азартно мовив.
Моя отрута. Вона особлива. Смертельна. Вас посадять на
півроку, якщо знайдуть у вас
бодай ложечку. Достатньо, щоб мільйон убити. Показати?
Так, будь ласка.
Із кишені він витяг монетку і підважив кришку.
Ось, гляньте.
Сказав він тепло, майже ласкаво, простягаючи бляшанку Клоду.
Кукурудза чи ячмінь?
Овес. Добре в отруті вимочений. Досить
взяти одну у рота хоча б зернятко – і за три хвилини ти труп. Я
пильную його, як зіницю ока.
Він погладив бляшанку і легенько її струсив, зерно всередині зашурхотіло.
Сьогодні ще рано. Сьогодні ваші щури це не
їстимуть. І завтра не їстимуть. Ось чому треба знати щурів. Щури недовірливі. Ох
недовірливі. Сьогодні я пригощу їх добрим вівсом,
смачним та поживним. Вони хіба
що погладшають — і все. І завтра дам їм доброго вівса, і післязавтра теж. І через
два дні. Овес їм посмакує, невдовзі сюди збіжаться щури з усього передмістя.
Розумно.
Щуролов має бути розумним. Розумнішим за щура. А це не так просто.
«Треба практично самому стати щуром» -
сказав я. Слова вихопилися у мене мимоволі, я не встиг
зупинитися, бо саме дивився
на щуролова, проте ефект ця фраза мала неочікуваний.
Точно!
- скрикує він. -Нарешті! Нарешті ви щось зрозуміли.
Добрий щуролов має бути схожий на щура більше,
ніж на будь-кого. І розумнішим за щура, а це, як я вам вже казав, не так просто.
Добре, до роботи, ніколи мені теревенити, леді
Елеонора викликає мене до маєтку. -У неї теж є щури?
У всіх і всюди є щури.
Щуролов почимчикував до копиці. І
справді, крокував, як щур, мене аж збентежило – тихо, дуже обережно, на
напівзігнутих
колінах, мало не навприсядки – і знову жоднісінького звуку, поки він ішов
гравієм. Він перестрибнув через огорожу і пішов довкола копиці, рясно розсипаючи
овес по
землі. Наступного дня він повернувся і повторив усе. На третій день він знову
все повторив, на четвертий так само, а на п’ятий… от на п’ятий день… він, нарешті,
розклав отруєний овес. Але він не розсипав його, як перед тим, а склав
акуратними купками по кутках копиці.
У вас є пес?
Так.
Якщо хочете, щоб він здох у страшних муках, просто пустіть його сюди.
Наступного дня він прийшов по щурячі тільця.
Дайте мені стару торбу – мені треба їх кудись зібрати.
Його аж розпирало від значущості, темні
очі світилися від гордості. Він збирався
продемонструвати глядачам сенсаційні
результати своїх зусиль. Клод приніс торбу, і ми утрьох
пішли через дорогу. Щуролов
попрямував до скирти… і підозріливо нахилився над однією з купок отрути.
Тут щось не так.
… сказав він… сам до себе гнівно й тихо. Наблизився до
іншої купки і вкляк біля неї, роздивляючись зблизька.
Ні, так не повинно бути, ні.
Що трапилось?
Той не сказав, але було ясно, що щури отруту не чіпали.
«Наші щури дуже розумні», - кажу я.
Щуролову гидко це чути – його розгубленість
буквально написана у нього на обличчі, а
його верхні зуби ще більше нависають над нижньою губою.
Та не меліть ви дурниць.
… Каже, дивлячись на мене.
Щури звичайні, от тільки їх хтось
погодував. У них десь є інша їжа, смачна і поживна. Щур не буде їсти овес
тільки тоді, коли у нього кендюх набитий.
Щуролов відвернувся з гіркотою. Він
знову став навколішки і почав збирати овес маленькою лопаткою, обережно зсипаючи
його
у бляшанку. Він закінчив, і усі ми знову перейшли через дорогу.
Щуролов став біля бензинової помпи –
жалюгідний, принижений щуролов. Здавалося, він щось
зосереджено і напружено
обдумував. Йому нелегко змиритися з принизливою
поразкою, він сердито мружить очі, і
гострий край язика лиже губи збоку від жовтих зубів. Він
глянув на мене, потім так само
швидко і крадькома на Клода. Його ніздрі гнівно роздулися. Він кілька разів
піднявся навшпиньки, плавно розхитуючись,а тоді сказав, сказав тихим
і загадковим голосом:
Хочете, покажу вам щось?
Він явно намагається врятувати свою репутацію.
Що?
Хочете, покажу дещо дивовижне?
Він запхав праву руку у глибоку кишеню
свого піджака і витяг з неї живого щура, щосили затиснувши його пальцями.
О, Господи!
А! Ну, що скажете?
Він стояв трохи зігнувшись, згорбившись, і
нахиливши тулуб попереду, тримаючи здоровезного щура за шию вказівним і
великим пальцями, зімкнутими в кільце так, щоб
істота не могла випростатися і вкусити. Ви всюди ходите зі щуром у кишені?
У мене завжди під рукою щур, чи два. На цьому він опустив у кишеню вільну
руку і витяг звідти маленького білого…
Це тхір у вас?
Щуролов сичить, гигикаючи. Тхір, мабуть, знає його, бо анітрохи не виривається.
Ніхто не вб’є щура швидше, ніж тхір.
Він тримав тварин близько-близько перед
собою, так, що ніс тхора був за шість дюймів від щурячої
морди. Рожеві намистинки
очей тхора так і їли щура. Щур засмикався, угледівши свого ката.
А зараз…
-… Каже він… -Дивіться.
Його сорочка кольору хакі була розстебнута
на шиї, він підняв щура і опустив собі за пазуху. Пасок не давав щуру вибратися
з-під сорочки. Далі опустив за пазуху тхора. Під сорочкою
одразу ж почалася шалена
метушня. Напевно, щур ганяв довкола його торса, рятуючись від тхора. Так вони
пробігли шість чи сім кіл – менший клубок котився за більшим, наближаючись із
кожним колом, дедалі зменшуючи відстань, і ось клубки немовби злилися в один, ми
почули
звуки боротьби, гарчання і короткий писк. Під час цієї вистави щуролов стояв
непорушно, розставивши ноги, опустивши руки, втупивши в застигле обличчя Клода
погляд
чорних очей. Нарешті він опустив руку за пазуху і витяг звідти тхора. Другою рукою
дістав мертвого щура. На білій мордочці тхора
червоніли бризки крові. «Щось мені не дуже сподобалося» - кажу я.
Але ви ніколи не бачили нічого подібного.
Ні, не бачив.
Коли- небудь ці істоти вам кишки випустять.
… каже Клод, але він заінтригований, а до щуролова повертається його гонор.
Хочете, покажу щось іще дивовижніше? Ви ніколи не повірите, якщо
не побачите на власні очі.
Я глянув на Клода з неприхованою тривогою.
Так.
Щуролов поклав мертвого щура в одну
кишеню, а тхора – в другу. Тоді взяв свій рюкзак і витяг звідти – вірте чи не
вірте – ще одного живого щура.
Ісусе! У мене завжди під рукою щур, чи два. При
такій роботі треба знати щурів, а щоб їх знати, треба їх тримати поруч. Оцей щур
– з каналізації. Старий щур, розумний і досвідчений. Дивіться, як він стежить за
мною, міркує, що я буду робити. Як вам?
Він відразливий. «І що ж далі?» - цікавлюсь я і відчуваю,
що ця демонстрація сподобається мені ще менше, ніж перша.
Дайте мені волосінь.
Клод подав волосінь. Щуролов накинув
петлю на задню лапку щура. Щур виривався, але старий міцно його тримав.
-Отак! У вас в конторі є стіл? -«В контору його не несіть», кажу я.
Мені потрібен стіл. Або щось пласке.
Ми підійшли до помпи, і щуролов
поставив щура на її поверхню. Він прив’язав волосінь,
тож щур тепер не міг утекти.
Спершу він притиснувся до помпи і застиг – великий сірий щур з блискучими очима і
лускатим хвостом, що довгою петлею лежав на металевій поверхні. Щур, здавалося, не
дивився на щуролова, проте, він стежив за ним краєм ока. Чоловік відійшов на кілька
кроків, і гризун одразу ж розслабився. Він сів на задні лапки іпочав вилизувати сіре
хутро на грудях. Потім почухав мордочку обома
передніми лапками. Здавалося, інші люди його зовсім не обходили.
Укладемо невеличке парі?
… Питає щуролов. Ні, дякую. … - кажу я.
Ну ж бо, так буде значно веселіше.
На що робимо ставки?
Я уб’ю цього щура без допомоги рук. Запхаю руки в кишені і не вийматиму.
Очевидно, щуролов хотів трохи заробити. Я
подивився на щура, який мав стати жертвою, і мене
почало нудити – не стільки тому, що
його вб’ють, скільки тому, що це зроблять в особливий спосіб і з
великою долею ентузіазму.
Ви його ногами розтопчете.
Ні, без ніг.
-І без рук. -Ні рук, ні ніг, обіцяю вам.
Сядете на нього.
-Не сідатиму. -Тоді я хочу бачити.
-Тримайте парі. Поставте фунт. -Не будьте дурнем, з якої радості аж фунт?
Тоді що ви ставите?
Нуль. Нічого.
Гаразд. Ні – то й ні.
Він вдав, що розв’язує щура.
Я поставлю шилінг. Гидке нудотне передчуття посилилося.
Проте у цьому всьому був якийсь нездоровий магнетизм. Я не зміг піти
-геть або навіть поворухнутися. -Ви теж?
Ні.
Жалієте мені якийсь нещасний шилінг?
Ніхто вас не змушує.
Гроші покажіть.
Клод поклав шилінг на поверхню помпи.
Щуролов витяг дві шестипенсові монетки і поклав їх поруч.
Парі укладене.
Ми з Клодом відступили, щуролов виійшов вперед. Запхав руки в кишені і нахилився,
трохи зігнувшись у попереку. Щур знову стривожився. Мені здалося, що він зараз
кинеться щуролову в лице, але він, навпаки, почав
відступати, обережно і повільно, притискаючись до металевої поверхні, аж
поки його не зупинила волосінь. Щуролов ще більше нагнувся до щура, не зводячи з
нього пильного погляду. І ось… щур панікує… та
підстрибує високо догори. Щур панікує.
При стрибку волосінь мало кінцівку йому не
відірвала. Він знову припав до поверхні, намагаючись відійти від щуролова якомога
далі. Вуса тремтіли, довге сіре тіло було мов
паралізоване. У цей момент щуролов
знову почав усе ближче і ближче нахилятися до нього. Я хотів крикнути «Припиніть!»,
проте не зміг вичавити й звуку. Зараз відбудеться щось вкрай неприємне, я в
цьому певен. Щось зловісне, щось жорстоке, втім я закляк і дивлюсь.
Обличчя щуролова і мордочка щура вже
зовсім поруч. Щур притискається до землі, напружений і
переляканий. Щуролов теж
напружений, але інакше -- ця напруга небезпечна, він весь як зведений курок.
Тінь усмішки зачепила кутики його губ.
І ось… зненацька – різкий кидок – як
кидається змія – головою вперед, одним миттєвим ударом…
… Підсиленим м’язами всього його корпусу…
… я бачу, як відкривається його рот – широко-широко…
І два жовті зуби…
І все обличчя, спотворене нелюдським зусиллям…
Мені цього досить, аж занадто. Я
заплющив очі, а коли знов розплющив, щура було убито, а щуролов ховав гроші в
кишеню і спльовував червоне з рота.
Ось із чого роблять локрицю, шановні.
Великі виробники шоколаду роблять локрицю зі щурячої крові. В щурячій
крові нема нічого поганого.
Який же ви огидний.
Отакої. Ну ви ж локрицю любите? На
паличці, чи хробачки з локриці – там щуряча кров.
Ми більше нічого чути не хочемо, дякую.
Її варять у великих казанах, вона кипить і
парує, а її перемішують довгими палицями. Ось вам велика таємниця шоколадних фабрик
– і ви навіть не підозрюєте, що сировину їм постачають щуролови…
Раптом він збагнув, що публіка гребує ним:
наші обличчя були перекошені від огиди і червоні від гніву.
Він замовк, відвернувся і пішов. Ми
дивилися, як він вийшов на дорогу повільною,
обережною, легкою ходою. Він ступав повністю безшумно, навіть по гравію.
Загадка. Щури не з’їли отруєний овес. Певно, знайшли собі щось поживніше у сіні.