Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
RÅTTFÅNGAREN
På eftermiddagen kom råttmannen till bensinstationen.
Hans gång var mjuk och smygande.
Hans steg hördes inte på gruset.
Han hade en tygväska över axeln.
Han hade en manchesterjacka med stora fickor.
Manchesterbyxor med snöre knutet om knäna.
-Hej? -Ja?
Gnagarkontroll.
Hans små mörka ögon tittade hit och dit.
-Råttfångaren? -Ja.
Han var mager med skarpa drag,
och två långa gula tänder som stack fram över underläppen.
Öronen var runda och satt långt bak på huvudet.
Ögonen var nästan svarta, men hade en glimt av gult i sig.
-Det gick fort. -Order från hälsovårdsnämnden.
Och nu ska ni fånga alla råttor?
-Ja. -Hur då?
-Ja. Hur? -Det beror på råttorna. Det är olika.
-Fällor, va? -Vad?
Fällor?
Han fnös.
Nej. Råttor är inte kaniner.
Han lyfte ansiktet,
och vickade lite på näsan när han vädrade i luften.
Råttor är kloka. För att fånga dem, måste man känna dem.
I det här jobbet.
De observerar en.
Man förbereder sig för att utrota dem, och de tittar på.
Det är väl inte kloakråttor?
Nej.
-Kloakråttor är knepiga. -Inte då.
Inte? Jag skulle vilja se er försöka.
Hur skulle ni bära er åt?
Förgifta dem.
Var skulle ni lägga giftet, då?
I kloaken?
Råttmannen var förtjust.
Eller hur? "I kloaken." Så att det spolas bort.
Det är som en flod där nere.
Nå, vad skulle ni göra då, herr Råttfångare?
Råttmannen steg närmare.
Rösten blev hemlighetsfull,
som om han avslöjade en yrkeshemlighet.
Råttor är gnagare, förstår ni?
De gnager på allt.
Om man har fått ett kloakjobb, vad gör man?
Rösten var låg som en grodas kväkande,
och han tycktes njuta av varje ord, som om de smakade gott.
Man går ner i kloaken med några papperspåsar
med gipspulver. Inget annat.
Man hänger upp påsarna
så att de hänger strax över vattenytan.
Så att en råtta kan nå dem.
Claud lyssnade spänt.
Råttan kommer simmande. Han ser påsen. Han stannar.
Sniffar. Påsen luktar okej.
-Vad gör han? -Gnager.
Och då går påsen sönder,
och råttan får munnen full av pulver.
-Jaha? -Sen är det klart.
-Dör han? -Stendöd.
-Gips? -Det sväller när det blir vått.
Det sväller i råttans tarmar
och han dör knall och fall.
Därför måste man känna dem.
Han såg anspråkslös men stolt ut.
Han gned de seniga fingrarna mot varandra.
Var har vi råttorna då?
"Råttorna" sades med fyllig röst,
som om han hade smör i munnen.
I höstacken där borta.
-Inte inomhus? -Bara i höstacken.
De är säkert inomhus också och sprider sina sjukdomar.
-Har ni sjukdomar? -Han såg menande på oss.
-Alla mår bra. -Säkert?
-Säkert. -Man vet aldrig.
Han spelade hälsovårdsinspektör,
besviken över att vi inte hade böldpest.
Råttorna är i höstacken. Hur får ni bort dem?
Råttmannen flinade listigt.
Han tog fram en plåtburk ur väskan
och vägde den upp och ner i händerna.
Gift. Dödligt giftigt.
Ni skulle åka i fängelse om polisen hittade det här på er.
Det jag har här kan döda en miljon.
-Vill ni se? -Ja, tack.
Han bände upp locket.
Där.
Han visade det för Claud.
Är det majs eller korn?
Havre, indränkt med dödande gift.
Ta ett korn i munnen så är det över på tre minuter.
Jag släpper inte burken ur sikte.
Han smekte burken och skakade den lite,
så att havren rasslade.
Men idag blir det inget. Råttorna skulle inte äta nåt.
Det vet man om man känner dem. Råttor är misstänksamma.
Idag får de bara ren, fin havre som inte skadar dem alls.
De blir bara fetare. Imorgon, samma sak.
Och nästa dag, och nästa dag.
Så god att alla råttor i trakten kommer farande.
Så listigt.
Man måste vara listigare än en råtta, vilket inte vill säga lite.
Man måste väl nästan vara en råtta.
Det slank bara ur mig. Och jag råkade se på honom just då.
Effekten var överraskande.
Just det!
Det är precis så det är.
En bra råttutrotare ska vara som en råtta.
Klokare än en råtta, och det är inte det enklaste.
Men vi borde sätta igång.
Lady Leonora Benson har ett brådskande ärende.
-Råttor? -Alla har råttor.
Råttmannen lunkade iväg.
Han gick så likt en råtta att man blev fundersam.
Det långsamma tassandet med fjädrande knän
och helt ljudlöst.
Han hoppade över grinden och gick runt höstacken
och strödde havre på marken.
Nästa dag upprepades proceduren.
Två dagar till kom han,
och den fjärde la han ut den förgiftade havren.
Men den la han i små högar i varje hörn runt höstacken.
-Har ni en hund? -Ja.
Ja, om ni vill att han ska dö en hemsk död, lås inte grinden.
Nästa dag skulle han hämta de döda.
Ge mig en säck att lägga dem i.
Nu kände han sig viktig och ögonen glödde av stolthet.
Det var dags att visa upp fångsten.
Claud hämtade en säck, och så gick vi.
Råttmannen gick runt höstacken och inspekterade en av högarna.
Det är nåt fel här.
Rösten var låg och arg.
Han tassade bort och inspekterade en annan hög.
-Nåt är jävligt fel. -Vad är det?
Råttorna hade tydligen inte rört betet.
"Vilka listiga råttor", sa jag.
Råttmannen var arg. Det syntes på ansiktet och näsan
och hur de gula tänderna pressades ner i underläppen.
-Snacka inte dynga. -…sa han.
Felet är att nån matar dem.
De har gott om godsaker nån annanstans.
Råttor tackar inte nej till havre om de inte är proppmätta.
Råttmannen var sur.
Han skyfflade upp den förgiftade havren
och la tillbaka den i en burk.
När han var klar gick vi alla tre tillbaka.
Råttmannen stod vid pumpen.
Han var lite tillplattad nu och började se grubblande ut.
Han begrundade sitt misslyckande,
blicken var inåtvänd och tungan stack ut bredvid tänderna.
Han kikade upp på mig i smyg, och sen på Claud.
Nästippen vädrade i luften.
Han vägde på fotsulorna
och med låg och mystisk röst sa han:
Vill ni se en sak?
Han ville tydligen rädda sitt rykte.
-Vad? -Vill ni se nåt spännande?
Han stack handen i jackfickan
och drog upp en stor levande råtta.
Men herregud!
Vad sägs om det?
Han kröp ihop lite och sträckte på halsen
och såg lömsk ut där han höll den stora råttan och nöp om dess huvud
så att den höll sig i schack.
Brukar ni ha råttor i fickorna?
Jag har alltid några på mig.
Ur den andra fickan tog han fram en liten vit…
-Är det en vessla? -Råttmannen fnissade.
Vesslan verkade känna honom och bråkade inte.
Inget dödar en råtta snabbare än en vessla.
Han höll djuren nära varandra
med vesslans nos nån decimeter från råttans ansikte.
Vesslans skära ögon tittade på råttan.
Råttan försökte komma bort från mördaren.
-Nu. -…sa han.
Titta nu.
Skjortan var uppknäppt
och han släppte ner råttan närmast huden.
Skärpet stoppade råttan vid midjan.
Han släppte ner vesslan.
Det gick vilt till därinnanför.
Råttan sprang runt och försökte komma undan vesslan.
Den lilla utbuktningen jagade den stora,
och kom närmare och närmare
tills de båda verkade förenas
och det uppstod tumult och gälla skrik.
Råttmannen stod bara helt stilla,
bredbent med hängande armar,
och tittade lugnt på Clauds stela ansikte.
Till slut stack han handen innanför skjortan och drog fram vesslan.
Sen tog han fram den döda råttan.
Vesslans vita nos var blodig.
"Inte särskilt trevligt", sa jag.
Ni har väl aldrig sett nåt sånt?
Nej.
Rätt som det är blir ni nog biten i magen.
…sa Claud, men var fascinerad, och råttmannen spottade upp sig.
Vill ni se nåt ännu mer fantastiskt?
Som ni inte skulle tro om ni inte såg det?
Jag tittade nervöst på Claud.
Ja.
Han stoppade råttliket i en ficka och vesslan i den andra.
Sen tog han upp en ny råtta ur väskan.
-Men jösses! -Jag har alltid några råttor på mig.
Man måste lära känna råttor, och då gäller det att ha dem i närheten.
Det här är en listig gammal kloakråtta.
Ser ni hur vaksamt han iakttar mig?
-Ser ni? -Usch.
"Vad tänker ni göra?" frågade jag. Jag gillade inte alls vart det lutade.
-Hämta ett snöre. -Claud hämtade ett snöre.
Råttmannen knöt det runt råttans bakben.
Råttan kämpade emot, men mannen höll fast den.
Har ni ett bord?
"Inga råttor inomhus", sa jag.
Ja, jag behöver nåt platt i alla fall.
Råttmannen satte råttan ovanpå bensinpumpen.
Råttan bands fast vid en stolpe.
Den kröp misstänksamt ihop.
En stor grå råtta med svarta ögon
och en fjällig svans som låg på plåten.
Den kikade på honom från sidan för att se vad han skulle göra.
När råttmannen backade en bit slappnade råttan av.
Den satte sig upp och började slicka pälsen på bröstet.
Den krafsade sig på nosen med framtassarna.
Den brydde sig inte om oss alls.
Vad sägs om ett litet vad?
"Nej, tack", sa jag.
-Bara för skojs skull. -Vad vill ni slå vad om?
Jag kan döda råttan utan att använda händerna.
Jag har dem i fickorna hela tiden.
Råttmannen ville tjäna pengar.
Jag tittade på råttan och kände mig illamående.
Inte för att den skulle dö, men för sättet den skulle dödas på,
med så mycket entusiasm.
-Ni sparkar den. -Inga fötter.
-Inga armar? -Inga armar, inga ben.
-Ni sätter er på den. -Nej.
-Få se då. -Lägg ett pund.
Var inte fånig.
-Vad satsar ni? -Noll.
Då så. Då blir det inget.
-Han började lossa snöret. -En shilling.
Obehagskänslan blev värre, men det hela fängslade mig.
Jag kunde inte gå iväg eller röra mig.
-Ni då? -Nej.
Ska jag göra det för en shilling?
-Gör det inte. -Var är pengarna?
Claud la upp en shilling.
Råttmannen lade två sexpencemynt bredvid den.
Då så.
Claud och jag backade.
Han gick fram med händerna i fickorna och lutade sig mot råttan.
Råttan var orolig. Den verkade ta sats för ett språng,
men sen backade den och drog sig baklänges
tills snöret sträcktes.
Råttmannen lutade sig närmare,
och följde råttan med blicken. Plötsligt…
-Fick råttan panik. -…och tog ett språng.
Snöret ryckte nästan benet ur led på den.
Den kröp ihop på kanten, så långt bort som möjligt
med darrande morrhår, stel av skräck.
Råttmannens ansikte rörde sig närmare och närmare.
Jag ville stoppa honom men kunde inte prata.
Nåt extremt obehagligt var på väg att hända.
Nåt grymt och otäckt, men jag måste se det nu.
Det var bara en handslängds avstånd nu.
Råttan tryckte sig mot plåten, rädd och spänd.
Mannen var också spänd, men det var som om han tog sats.
Skuggan av ett leende syntes.
Så högg han plötsligt till, som en orm,
med en blixtsnabb rörelse…
…som började i benmusklerna…
…och jag skymtade en vidöppen mun…
…två gula tänder…
…och det förvridna ansiktet.
Mer ville jag inte se.
Jag blundade, och när jag tittade igen var råttan död,
råttmannen stoppade på sig mynten
och spottade ett tag.
Det är vad lakrits görs av.
Fabriker som gör lakrits använder sig av råttblod.
Inget fel med lite råttblod.
Ni är avskyvärd.
Men ni har ätit det många gånger.
Lakritsstänger och lakritsremmar. Av råttblod.
Vi vill inte höra mer, tack.
Stora grytor som bubblar och ångar
och de rör om i dem med störar.
Det är chokladfabrikernas hemlighet,
men det är bara råttfångarna som levererar blodet som vet det.
Han märkte att vi inte var med längre.
Vi var röda i ansiktet av ilska och avsmak.
Han tystnade tvärt och vände sig om.
Vi såg när han långsamt tassade iväg.
Fotstegen var helt tysta på gruset.
Konstigt.
Råttorna åt aldrig betet.
Det måste finnas nåt näringsrikt i höstacken.
I SLUTET AV 40-TALET BODDE DAHL I WISTERIA COTTAGE
I AMERSHAM, OCH ÄGNADE SIG ÅT ATT SKRIVA CLAUDS HUND,
NOVELLER INSPIRERADE AV ORTEN OCH INVÅNARNA.
"RÅTTFÅNGAREN" INGÅR I DESSA.
Undertexter: Anna Norman