Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VÂNĂTORUL DE ȘOBOLANI
ȘTIREA „ZILEI”
După-amiaza, deratizatorul veni la benzinărie.
Se furișă pe trotuar cu un pas moale, discret.
Călca pietrișul fără zgomot.
Avea o raniță atârnată pe umăr.
Purta o haină demodată de cord, cu buzunare mari.
Pantalonii de cord erau legați la genunchi cu șireturi albe.
- E cineva? - Da?
Deratizarea.
Ochii mici și întunecați măsurară rapid locul.
- Deratizarea? - Da.
Era slab, aspru, cu fața ascuțită și doi dinți lungi, galbeni,
ieșiți peste buza inferioară.
Avea urechile rotunde, subțiri, în spatele capului.
Ochii erau aproape negri,
dar aveau o strălucire gălbuie când te priveau.
- Ai venit repede. - M-a trimis Sănătatea.
O să prinzi toți șobolanii?
- Da. - Cum?
Da, cum?
Depinde de șobolani și unde sunt. Metodele diferă.
- Capcane? - Poftim?
- Capcane. - Ce?
Pufni el…
Nu-i prinzi așa. Nu-s iepuri.
Își ridică fața
și adulmecă aerul cu nasul care se mișca în lateral.
Sunt inteligenți. Trebuie să te pricepi la ei ca să-i prinzi.
Slujba cere să te pricepi.
Știi ce fac? Te privesc.
Cât tu te pregătești să-i extermini,
ei te privesc.
Nu aveți canale, nu?
Nu, nu-s canale.
- E greu cu canalele. - Nu mă așteptam.
Nu? Să te văd pe tine într-un canal!
Sunt curios cum ai începe treaba.
I-aș otrăvi.
Unde anume ai pune otrava?
În canal?
Deratizatorul era triumfător.
Bănuiam eu. „În canal.”
Știi ce s-ar întâmpla? Ar lua-o apa.
Toată otrava. Canalul e ca un râu.
Bine. Tu ce ai face într-un canal?
Deratizatorul făcu un pas. Vorbea pe un ton secretos, confidențial,
ca un om care dezvăluie secrete profesionale.
Trebuie să înțelegi că șobolanul e rozător.
Roade orice-i dai.
Ai de lucru într-un canal. Ce faci?
Vocea lui era moale și guturală, ca a unui broscoi.
Părea să vorbească cu buzele umezite de plăcere,
de parcă adora gustul cuvintelor.
Intri în canal
și iei niște pungi de hârtie banale,
pline cu praf de gips, nimic altceva.
Le atârni de partea de sus a canalului,
în așa fel încât să nu atingă apa.
Dar cât să le ajungă șobolanii.
Claud asculta vrăjit.
Șobolanul vine înot, vede punga. Se oprește.
O adulmecă. Nu miroase rău.
- Ce face? - O roade.
Exact! Începe să roadă punga, punga se rupe
și șobolanul se alege cu gura plină de pulbere.
Și?
E suficient.
- Îl ucide? - Cade lat.
- Gips… - Se umflă când se udă.
Se umflă în mațele șobolanului
și-l omoară mai rapid decât orice altceva.
De asta trebuie să te pricepi.
Chipul îi strălucea de mândrie.
Își frecă degetele subțiri laolaltă, cu mâinile aproape de față.
Unde-s șobolanii?
Cuvântul „șobolan” sună onctuos,
de parcă făcea gargară cu unt topit.
În căpița de peste drum.
- Nu în clădire? - Doar în căpiță. Atât.
Fac rămășag că sunt și înăuntru, îți iau mâncarea, împrăștie boli.
- E cineva bolnav aici? - Se uită fix la mine, apoi la Claud.
- Suntem sănătoși. - Sigur?
- Sigur. - Nu poți ști.
Își asumase rolul de agent de sănătate publică,
dezamăgit că nu suferim de ciumă bubonică.
În fine, șobolanii sunt în căpiță. Cum scapi de ei?
Deratizatorul rânji cu toți dinții.
Scoase din raniță o cutie mare,
cântărind-o în mâini în timp ce vorbea.
Otravă specială. Mortală.
Ai face pușcărie dacă te-ar prinde cu o lingură din asta.
Cu ce am aici ucid un milion de oameni.
- Vrei să vezi? - Te rog!
Luă un bănuț și deschise capacul.
Uite!
Vorbea cu drag despre otravă și i-o arătă lui Claud.
Porumb sau orz?
Ovăz înmuiat în otravă mortală.
Dacă bagi un grăunte în gură, dai ortul popii în trei minute.
Nu scap cutia asta din ochi.
Mângâie cutia și o scutură ușor…
iar grăunțele de ovăz foșniră încetișor.
Dar azi nu le dau șobolanilor asta. Oricum n-ar mânca-o.
De asta trebuie să te pricepi. Șobolanii sunt foarte bănuitori.
Azi le dau ovăz curat, delicios,
care n-o să le facă niciun rău.
Doar îi îngrașă. Mâine, la fel.
Și poimâine, și tot așa.
O să fie atât de bun, că toți șobolanii din zonă
o să se adune.
Inteligent!
Trebuie să fii mai inteligent decât șobolanii.
Și asta e mare lucru.
„Ești aproape ca un șobolan”, am zis.
Mi-a scăpat fără să vreau,
nu m-am putut abține, mă uitam la el atunci.
Dar efectul a fost surprinzător.
- Exact! - …strigă.
Ai înțeles, ai spus un adevăr.
Un deratizator trebuie să fie ca un șobolan.
Mai inteligent decât unul,
lucru greu de făcut, ascultați-mă pe mine!
La treabă!
Lady Leonora Benson mă așteaptă degrabă la conac.
Și ea are șobolani?
Toată lumea are șobolani.
Porni agale pe alee.
Avea un mers de șobolan care te punea pe gânduri.
Lent, aproape delicat, agale, cu mișcări ample din genunchi
și fără să scoată niciun sunet pe pietriș.
Sări peste poartă și ocoli în grabă căpița,
împrăștiind pumni de ovăz pe pământ.
A doua zi se întoarse și repetă procedura.
În ziua următoare veni iar, ca și în ziua următoare
și, în cele din urmă, în a patra zi, puse ovăzul otrăvit.
Dar nu-l împrăștie. Îl puse în grămăjoare,
în colțurile căpiței.
- Ai câine? - Da.
Dacă vrei să moară în chinuri, lasă-l să vină aici.
A doua zi veni să adune stârvurile.
Adu-mi un sac vechi, să-i strâng în el.
Era plin de importanță, ochii negri sclipeau de mândrie.
Urma să prezinte publicului captura.
Claud aduse un sac și împreună traversarăm strada.
Deratizatorul ocoli căpița,
aplecându-se să inspecteze o grămăjoară de otravă.
- Ceva nu e în regulă. - …murmură.
Vocea era slabă și furioasă.
Se duse la altă grămăjoară, o examină cu atenție.
- Ceva nu e în regulă. - Ce s-a întâmplat?
Nu răspunse, dar era clar că șobolanii ignoraseră momeala.
„Șobolanii ăștia sunt isteți”, am zis.
Era iritat
și o arăta prin figură și nas, prin felul în care dinții galbeni
apăsau pe buza inferioară.
- Lasă prostiile astea! - …îmi spuse.
Nu sunt speciali, dar îi hrănește cineva.
Au parte de ceva delicios din belșug.
Niciun șobolan n-ar refuza ovăz decât dacă ar avea burdihanul plin.
Se întoarse posomorât.
Începu să adune ovăzul otrăvit cu o lopățică,
punându-l cu grijă în cutie.
După ce termină, toți trei traversarăm înapoi.
Deratizatorul stătea lângă pompă, era întristat și umil,
iar fața lui începu să aibă un aer abătut.
Eșecul îl făcuse să se închidă în sine,
ochii, tainici și cruzi, limba țâșnind pe lângă cei doi dinți galbeni.
Îmi aruncă o privire piezișă, apoi, lui Claud.
Nasul îi tresări, adulmecând aerul.
Se ridică pe vârfuri, legănându-se ușor,
apoi, cu o voce moale și discretă, spuse…
Vreți să vedeți ceva?
Încerca să-și refacă reputația.
- Ce? - Vreți să vedeți ceva fantastic?
Băgă mâna dreaptă în buzunarul hainei
și scoase un șobolan mare, viu, pe care-l ținea strâns.
Dumnezeule!
Exact. Vezi?
Stătea un pic ghemuit și-și lungea gâtul în față,
se holba la noi și ținea șobolanul imens.
Două degete formau un cerc în jurul gâtului său,
fixându-i capul, ca să nu poată mușca.
Umbli cu șobolani în buzunare?
Am mereu unul sau doi la mine.
Băgă mâna liberă în celălalt buzunar și scoase un mic și alb…
- E dihor? - Deratizatorul chicoti șuierător.
Dihorul îl cunoștea și nu se agita.
Dihorul ucide cel mai iute un șobolan.
Ținea animalele aproape, în fața lui,
botul dihorului fiind la 15 cm de fața șobolanului.
Ochii roz ca două mărgele fixau șobolanul.
Acesta se zbătea, încercând să scape de ucigaș.
- Acum… - …spuse.
Priviți!
Cămașa kaki era deschisă la gât.
Strecură șobolanul înăuntru,
lângă piele.
Cureaua împiedica animalul să coboare sub talie.
Băgă și dihorul.
Imediat începu un mare freamăt în cămașă.
Șobolanul părea să fugă în jurul lui, fugărit de dihor.
S-au învârtit de șase-șapte ori, umflătura mică după cea mare,
apropiindu-se cu fiecare tură, tot mai mult,
până când umflăturile se uniră
și începu o încăierare și se auziră țipete.
În tot acest timp, omul stătu complet nemișcat,
cu picioarele depărtate, brațele atârnate,
ochii privind cu calm chipul înghețat al lui Claud.
În cele din urmă, băgă mâna în cămașă
și scoase dihorul.
Cu cealaltă mână scoase șobolanul mort.
Dihorul avea urme de sânge pe botul alb.
„Nu mi-a plăcut foarte mult”, am spus.
Pun pariu că n-ai mai văzut așa ceva.
Nu te pot contrazice.
O să te alegi cu o mușcătură urâtă.
…îi spuse Claud, dar era curios, iar deratizatorul redevenise arogant.
Vreți să vedeți ceva și mai tare?
Ceva ce n-ați crede dacă n-ați vedea cu ochii voștri?
M-am uitat la Claud foarte ezitant.
Da.
Băgă șobolanul mort într-un buzunar și dihorul, în celălalt.
Apoi scoase din rucsac un al doilea șobolan viu.
Dumnezeule!
Mereu am un șobolan sau doi la mine.
Trebuie să te pricepi la șobolani, așa că trebuie să-i ții la îndemână.
Ăsta e șobolan de canalizare. E isteț foc.
Vedeți cum mă privește, neștiind ce urmează să fac?
- Vedeți? - Neplăcut!
„Ce o să faci?”
Presimțeam că urmează o demonstrație și mai neplăcută.
- Adu-mi o bucată de ață! - Claud aduse ața.
Deratizatorul o legă de piciorul șobolanului.
Șobolanul se zbătea, dar îl ținea zdravăn.
Aveți o masă înăuntru?
„Nu vrem să-l ducem înăuntru”, am zis.
Îmi trebuie o masă. Sau ceva plat.
Ne-am dus la pompa de benzină și puse șobolanul pe ea.
Legă ața de un stâlp, așa că șobolanul era acum priponit.
Inițial se ghemui, înțepenit, bănuitor,
un șobolan cenușiu mare, cu ochi negri
și o coadă solzoasă care zăcea încolăcită pe suprafața metalică.
Îl privea cu coada ochiului pe deratizator,
să vadă ce plănuiește.
Deratizatorul se retrase un pic și șobolanul se relaxă.
Stând pe labele din spate, își lingea blana cenușie de pe piept.
Apoi se scărpină la bot cu labele din față.
Nu-i păsa de ceilalți bărbați din preajmă.
- Punem un pariu? - …spuse deratizatorul.
„Nu, mulțumesc”, am zis.
- De distracție. E mai distractiv așa. - Pe ce să pariem?
Pun pariu că omor șobolanul fără mâini. Bag mâinile în buzunare și nu le folosesc.
Era clar că era pus pe făcut bani.
M-am uitat la șobolanul care urma să moară și mi s-a făcut rău.
Nu pentru că avea să moară,
ci pentru că avea să fie ucis într-un mod special,
cu mult entuziasm.
- Îi tragi șuturi. - Nu.
- Fără brațe? - Fără brațe, picioare și mâini.
- Te așezi pe el. - Nu-l strivesc.
- Să vedem! - Pune o liră!
Nu fi prost! De ce am face asta?
- Dar ce pariați? - Zero. Nimic.
Bine, atunci, n-o fac.
- Porni să dezlege ața. - Pun un șiling.
Senzația de greață creștea.
Dar toată treaba asta avea o atracție infectă.
Nu eram în stare să mă mișc.
- Și tu? - Nu.
Vrei s-o fac pentru un șiling?
- Nu vreau s-o faci. - Unde-s banii?
Claud puse un șiling pe pompă.
Deratizatorul puse două monede de șase penny.
Am pus pariul.
Eu și Claud ne-am retras. El avansă cu mâinile în buzunare
și se aplecă din talie spre șobolan.
Șobolanul se ghemui speriat. Părea că se pregătește de atac,
dar începu să se retragă,
târându-se ghemuit cu spatele
până când ața se întinse.
Deratizatorul se aplecă și mai mult,
urmărindu-l cu privirea. Brusc…
Șobolanul intră în panică și sări în sus.
Ața îl smuci și aproape că-i dizlocă piciorul.
Se ghemui iar la margine,
cât îi permitea ața, cu mustățile tremurând
și corpul înțepenit de teamă.
Deratizatorul începu iar să se apropie cu fața
tot mai mult.
Voiam să strig să se oprească, dar nu puteam vorbi.
Ceva extrem de neplăcut urma să se întâmple, eram sigur.
Ceva sinistru și crud, dar acum voiam să văd ce anume.
Cel mult o palmă îi mai separa pe cei doi.
Șobolanul se lăsa pe burtă, încordat, îngrozit.
Omul era și el încordat,
dar era o tensiune periculoasă, ca un arc foarte strâns.
Umbra unui zâmbet licări în colțul gurii.
Apoi, brusc, atacă
precum un șarpe,
lansând capul în față cu o mișcare rapidă…
…provocată de mușchii abdomenului…
…și am văzut gura larg căscată…
…doi dinți galbeni…
…toată fața contorsionată de efort.
N-am vrut să văd mai mult.
Am închis ochii. Când i-am redeschis,
șobolanul era mort
și deratizatorul băga banii în buzunar
și scuipa să-și curețe gura.
Din asta fac dulciuri.
Fabricile de ciocolată fac dulciuri din sânge de șobolan.
Sângele de șobolan nu-i rău deloc.
Ești dezgustător.
Tocmai asta e. Ai mâncat de multe ori.
Mai multe dulciuri sunt făcute cu sânge de șobolan.
Nu vrem să te mai ascultăm.
Îl fierb în cazane mari, face bulbuci,
bărbații amestecă cu prăjini.
E secretul fabricilor de ciocolată
și nu știe nimeni, în afară de furnizorii de șobolani.
Descoperi că își pierduse publicul.
Fețele noastre erau ostile, scârbite, roșii de furie.
Se opri și se întoarse tăcut.
Ne-am uitat cum se îndepărtează cu mersul lui lent și delicat.
Pașii nu scoteau niciun sunet, nici măcar pe pietriș.
Ciudat!
Șobolanii n-au mâncat ovăzul otrăvit.
Probabil că e ceva hrănitor în căpiță.
LA APROAPE 50 DE ANI, DAHL LOCUIA LA AMERSHAM,
UNDE PRINCIPALA OCUPAȚIE ERA SĂ SCRIE CLAUD'S DOG:
O SERIE DE NUVELE INSPIRATE DE ZONĂ ȘI DE LOCALNICI.
ACEASTĂ NUVELĂ E DIN COLECȚIE.
Subtitrarea: Robert Ciubotaru