Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ROTTEFANGEREN
Om ettermiddagen kom rottemannen til bensinstasjonen.
Han kom glidende i myk, listende gange.
Føttene laget ingen lyd på grusen.
Han hadde en militærveske over skulderen.
Iført en gammeldags cordfløyeljakke med store lommer.
Cordfløyelbukser var bundet rundt knærne med hvit hyssing.
-Hallo? -Ja?
Gnageroperatør.
De små, mørke øynene tok et raskt overblikk.
-Rottemannen? -Det er meg.
Han var slank og seig med skarpt fjes,
og to lange, svovelgule tenner
stakk ut fra overkjeven over underleppen.
Ørene var runde og tynne og langt bak på hodet.
Øynene var nesten svarte,
men når de så på deg, var det glimt av gult i dem.
-Du kom fort. -Sendt av Helsetilsynet.
Og nå skal du fange alle rottene?
-Ja. -Hvordan?
Ja. Hvordan?
Spørs hvilke rotter, hvor de er. Forskjellige metoder.
-Fanger dem vel. -Hva?
-Fanger. -Fanger?
Han snøftet.
Tar dem ikke slik. De er ikke kaniner.
Han løftet hodet
og snuste i luften med en nese som rykket fra side til side.
Rotter er smarte. Vil du ta dem, må du kjenne dem.
Du må kjenne rotter i denne jobben.
De holder nemlig øye med deg.
Mens du forbereder utryddelse av dem,
ser de på.
Dette er vel ingen kloakkjobb?
Nei, ingen kloakkjobb.
-Kloakkjobber er vriene. -Tror jeg ikke.
Ikke? Skulle gjerne sett deg gjøre en kloakkjobb.
Jeg vil vite hvordan du ville gjort det.
Forgiftet dem, vel.
Og hvor ville du lagt giften?
I kloakken?
Han skinte triumferende.
Jeg visste det. "I kloakken."
Vet du hva som ville skjedd? Skylt bort.
All giften. Kloakken er en elv.
Hva ville du gjort i en kloakkjobb, herr Rottemann?
Rottemannen tok et steg fram.
Stemmen ble hemmelighetsfull,
stemmen til en mann som røpet yrkeshemmeligheter.
Du må forstå at rotter er gnagere.
Alt du gir dem, gnager de på.
Så du har en kloakkjobb. Hva gjør du?
Stemmen var myk og guttural som en frosks,
og han uttalte alle ordene med våtleppet nytelse,
som om de smakte godt.
Du går inn i røret
med noen vanlige papirposer
fulle av gipspuss. Ikke noe annet.
Så henger du dem i taket
uten at de rører vannet.
Akkurat høyt nok til at rottene når dem.
Claud lyttet ivrig.
En rotte kommer svømmende og ser sekken. Stopper.
Snuser. Lukter ikke dårlig.
-Hva gjør den? -Gnager.
Ja! Den gnager på sekken, og sekken revner.
Rotta får en munnfull puss for smertene.
Og?
Det tar livet av den.
-Dreper det den? -Steindød.
-Gipspuss… -Sveller når det er vått.
Går inn i rottas system, sveller opp
og dreper den raskere enn noe annet.
Derfor må du kjenne rotter.
Ansiktet glødet av lumsk stolthet.
Han gned de senete fingrene sammen og holdt hendene opp til fjeset.
Så hvor er rottene?
Ordet "rottene" kom ut med en fyldig, saftig lyd,
som om han gurglet smeltet smør.
I høystakken over veien.
-Ikke inne? -Kun i høystakken.
Jeg antar de er inne også. I maten, sprer smitte og sykdom.
-Noen sykdommer her? -Han så hardt på meg, så på Claud.
-Alle er friske. -Sikker?
-Helt sikker. -Man vet aldri.
Han har påtatt seg jobben til en helseinspektør
og er skuffet over at vi ikke lider av byllepest.
Uansett er rottene i høystakken. Hvordan skal du fjerne dem?
Rottemannen gliste bredt og listig.
Han tok ut en stor boks fra vesken
og veide den i hendene mens han snakket.
Gift. Spesialgift. Dødelig gift.
Du ville havnet i buret om du ble tatt med bare en skje av den.
Det er nok her til å drepe en million menn.
-Vil du se? -Ja takk.
Han lirket opp lokket med en mynt.
Der er det.
Han snakket godt om innholdet og holdt det fram så Claud fikk se.
Er det mais eller bygg?
Havre. Havre dyppet i dødelig gift.
Ta ett korn i munnen, og du er borte på tre minutter.
Denne boksen er aldri ute av syne.
Han kjærtegnet boksen og ristet litt,
så hvetekornene raslet dempet inni.
Men rottene får ikke dette i dag. De ville uansett ikke tatt det.
Det er her man må kjenne rotter. De er forferdelig mistenksomme.
Så i dag får de rene, gode hvetekorn
som ikke gjør noen skade.
Feter dem bare opp. Og i morgen det samme.
Og dagen etter og dagen etter.
Og det vil smake så godt at alle rotter i nærheten
kommer hit snart.
Veldig smart.
Du må være smart i denne jobben, smartere enn en rotte.
Og det sier litt.
"Du må nesten være rotte selv", sa jeg.
Det glapp plutselig ut,
jeg kunne ikke for det, jeg så på mannen da.
Det hadde en overraskende effekt.
-Nemlig! -…sa han.
Nå skjønner du det virkelig.
En god rottejeger må være mer som en rotte enn noe.
Smartere enn en rotte,
og det er ikke enkelt, skal dere vite.
La oss sette i gang, da.
Lady Leonora Benson ba meg skynde meg opp til godset.
Har hun rotter også?
Alle har rotter.
Rottemannen ruslet av gårde.
Gangen var så lik en rottes at du begynte å lure.
Den langsomme, nesten delikate ruslingen med mye bøy i knærne
og så lydløst på grusen.
Han hoppet over porten og gikk raskt rundt høysåten
mens han spredte noen korn på bakken.
Neste dag kom han tilbake og gjentok det.
Dagen etter kom han igjen, og dagen etter det,
og til slutt, den fjerde dagen, la han ned de giftige kornene.
Men han spredte ikke disse. I stedet la han dem i små hauger
i hvert hjørne av høysåten.
-Har du hund? -Ja.
Om du vil at den skal dø en grusom død, slipp den inn den porten.
Neste dag kom han for å hente de døde.
Gi meg en gammel sekk å putte dem i.
Han var oppblåst og viktig nå, de svarte øynene glinset av stolthet.
Han skulle vise fangsten til publikum.
Claud hentet en sekk, og vi gikk over veien.
Rottemannen hang rundt høysåten,
og bøyde seg for å inspisere en av gifthaugene.
-Noe galt her. -…mumlet han.
Stemmen var lav og sint.
Han gikk til en annen haug og bøyde seg for å inspisere.
-Noe jævla galt her. -Hva er i veien?
Han svarte ikke, men rottene hadde helt klart ikke rørt åtet.
"Veldig smarte rotter her", sa jeg.
Han ble irritert,
og viste det med fjeset, nesen og måten de to gule tennene
presset huden på underleppen på.
-Ikke snakk dritt. -…sa han og så på meg.
Ikke annet galt med disse rottene enn at noen mater dem.
De har noe deilig å spise et sted, og mye.
Ingen rotter i verden avslår hvete om ikke magene er stappfulle.
Rottemannen så bort, mutt.
Han begynte å spa den giftige hveten med en liten spade,
og helte den tilbake i en boks.
Da han var ferdig, gikk vi alle tre over veien igjen.
Rottemannen sto ved bensinpumpen,
ganske flau og ydmyk nå,
og ansiktet begynte å få et grublende uttrykk.
Han hadde trukket seg innover etter fadesen,
øynene var slørete og onde
tungen stakk ut på én side av de to gule tennene.
Han så på meg med et stjålent blikk,
så på Claud.
Han rynket på nesen og snuste.
Han gikk opp og ned på tå, gynget litt
og sa med lav og hemmelighetsfull stemme…
Vil dere se noe?
Han prøvde nok å reparere omdømmet.
-Hva? -Vil dere se noe fantastisk?
Han stakk høyre hånd i innerlommen på jakken
og tok ut en stor, levende rotte, som han holdt godt fast.
Gode Gud!
Ser dere?
Han bøyde seg litt og stakk halsen framover,
glodde på oss mens han holdt den svære, brune rotta
mellom to fingre som en stram løkke rundt halsen
som hindret den i å snu seg og bite.
Går du rundt med rotter i lomma?
Har alltid et par rotter et sted.
Han stakk den ledige hånden i en ny lomme og trakk ut en liten, hvit…
-Er det en ilder? -Han knegget og hveste.
Ilderen så ut til å kjenne ham, og var rolig.
Ingenting dreper en rotte raskere enn en ilder.
Han holdt de to dyrene foran seg
så ilderens nese var 15 centimeter fra rottas ansikt.
Ilderens rosa perleøyne stirret på rotta.
Rotta prøvde å kjempe seg bort fra morderen.
-Og nå. -…sa han.
Se.
Khakiskjorta var åpen i halsen,
og han slapp rotta innenfor,
rett på huden.
Beltet hindret rotta i å gå lavere enn livet hans.
Så slapp han inn ilderen.
Umiddelbart ble det kamp innenfor skjorta.
Det virket som rotta løp rundt på kroppen, jaget av ilderen.
Seks, sju ganger løp de rundt, den lille kulen jaget den større
og kom nærmere for hver runde
helt til de kulene møttes,
og det ble brudulje og en rekke skarpe skrik.
Under hele forestillingen sto rottemannen helt stille
med atskilte bein og armene hengende,
mens de mørke øynene hvilte rolig på Clauds frosne uttrykk.
Til slutt stakk han hånda innunder skjorta
og trakk ut ilderen.
Med den andre tok han ut den døde rotta.
Det var blod rundt ilderens hvite snute.
"Vet ikke om jeg likte det", sa jeg.
Vedder på at du aldri har sett noe lignende.
Det stemmer.
Du får et stygt bitt i magen en gang.
…sa Claud, men var fengslet, og rottemannen ble kjepphøy igjen.
Vil dere se noe enda mer utrolig?
Som du aldri tror med mindre du ser det med egne øyne?
Jeg så mer enn litt urolig på Claud.
Ja.
Han la den døde rotta i én lomme og ilderen i den andre.
Så stakk han hånda i veska og trakk ut enda en levende rotte.
Milde himmel!
Har alltid et par rotter på meg.
Du må kjenne rotter i jobben,
og vil du kjenne dem, må du ha dem nær.
Dette er en gammel kloakkrotte, smart som pokker.
Den ser på meg hele tiden og lurer på hva jeg skal gjøre.
-Ser dere? -Så ubehagelig.
"Hva skal du gjøre?"
Jeg følte at jeg ville like denne demonstrasjonen enda mindre.
-Gi meg litt hyssing. -Claud hentet litt hyssing.
Rottemannen bandt den rundt rottas bakfot.
Rotta kjempet, men rottemannen holdt den hardt.
Har du et bord inne?
"Vi vil ikke ha rotta inne", sa jeg.
Men jeg trenger et bord. Noe flatt.
Vi gikk bort til bensinpumpen, og rottemannen la kloakkrotta oppå.
Han festet hyssingen til en stang, så rotta var tjoret.
Først krøp den sammen, urørlig og mistenksom,
en svær, grå rotte med blanke, svarte øyne
og en skjellete hale som snodde seg på metalloverflaten.
Den så bort, men tittet sidelengs på ham
for å se hva han gjorde.
Rottemannen tok noen steg bakover, og rotta slappet straks av.
Den satte seg på baken
og begynte å slikke seg på brystet.
Så klødde den snuten med begge forlabbene.
Den virket uberørt av de andre mennene som sto der.
-Hva med et veddemål? -…sa rottemannen.
"Nei takk", sa jeg.
-Bare på gøy. Det er gøyere da. -Hva er veddemålet?
Vedder på at jeg kan drepe rotta uten hender.
Jeg stikker dem i lomma og bruker dem ikke.
Det var tydelig at mannen ville tjene penger.
Jeg så på rotta som skulle ble drept og ble kvalm,
ikke fordi den skulle drepes,
men fordi den skulle drepes på en spesiell måte
med en stor mengde entusiasme.
-Du sparker den. -Ingen føtter.
-Ingen armer? -Verken armer, bein eller hender.
-Du sitter på den. -Ingen knusing.
-Få se. -Vedd et pund først.
Så teit. Hvorfor skulle vi det?
-Hva vedder du? -Ingenting.
Greit. Da blir det ikke noe av.
-Han gikk for å løsne. -Jeg vedder en shilling.
Kvalmen i meg økte.
Men det var en fryktelig magnetisme.
Jeg klarte ikke å gå vekk eller røre meg.
-Du også? -Nei.
Skal jeg gjøre det for en shilling?
-Ikke gjør det. -Hvor er pengene?
Claud la en shilling på bensinpumpa.
Rottemannen la to seks-pencer ved siden av.
Jeg er med.
Claud og jeg rygget.
Han gikk fram, stakk hendene i lommene
og bøyde overkroppen mot rotta.
Rotta krøkte seg urolig.
Det virket som den ville angripe,
men så begynte den å rygge,
og dro seg bakover med krypende skritt
til hyssingen strammet bakfoten.
Rottemannen lente seg lenger mot rotta
og fulgte den frem og tilbake med øynene. Plutselig…
-Fikk den panikk. -…fikk den panikk og hoppet.
Hyssingen rykket, den må nesten ha fått beinet ut av ledd.
Den krøp mot kanten igjen,
så langt hyssingen tillot det. Værhårene skalv,
og kroppen var stiv av skrekk.
Rottemannen begynte igjen å flytte ansiktet langsomt
nærere og nærmere.
Jeg ville rope at han skulle stoppe, men var målløs.
Jeg var sikker på at noe svært ubehagelig ville skje.
Noe truende og ondt, men nå måtte jeg se det.
Kun en manns håndlengde skilte dem.
Rotta presset kroppen ned, anspent og livredd.
Rottemannen var også spent,
men med en farlig anspenthet som en stram fjær.
Skyggen av et smil glimtet på leppene.
Så slo han plutselig til
som en slange.
Kastet hodet frem i et raskt, knivlignende støt…
…fra musklene i underkroppen…
…og jeg så munnen åpne seg på vidt gap…
…to gule tenner…
…og ansiktet forvridd av munnåpningen.
Mer enn det ville jeg ikke se.
Jeg lukket øynene, og da jeg åpnet dem,
var rotta død,
og rottemannen stakk pengene i lomma
og spyttet ut restene.
Og det lager de lakris av.
De store fabrikkene og sjokolademakerne bruker rotteblod til å lage lakris.
Intet galt med en dråpe rotteblod.
Du er fullstendig motbydelig.
Men det er saken. Du har spist en ofte.
Både lakrismynter og -snører er laget av rotteblod.
Vi vil ikke høre mer, takk.
Kokes i store gryter, bobler og damper
mens menn rører med lange staker.
En av sjokoladefabrikkers store hemmeligheter,
men ingen vet om det, bortsett fra rottene som leverer sakene.
Han la merke til at publikum var borte.
Våre ansikt var fiendtlige, frastøtt og røde av sinne.
Han stoppet og snudde seg vekk uten et ord.
Vi så på mens han gled av gårde med en langsom, elegant gange.
Trinnene laget ikke en lyd, selv ikke på grusen.
Underlig.
Rottene spiste aldri forgiftet hvete.
Det må være noe næringsrikt i høystakken.
SENT PÅ 40-TALLET BODDE DAHL I WISTERIA COTTAGE I AMERSHAM,
DER HANS HOVEDBESKJEFTIGELSE VAR SKRIVINGEN AV CLAUDS HUND:
EN NOVELLESAMLING INSPIRERT AV OMRÅDET OG DE LOKALE.
"ROTTEFANGEREN" ER FRA DEN SAMLINGEN.
Tekst: Gry Viola Impelluso