Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A PATKÁNYFOGÓ
A NAP HÍRE NAPILAP
Délután jött meg a patkányfogó a benzinkútra. Sompolyogva érkezett a műúton
halkan, lopakodva. A léptei nesztelenek voltak a kavicson. Egyik vállán katonai
zsák volt átvetve. Régimódi kordbársony zakót viselt, nagy zsebekkel. A
kordbársony nadrágja fehér zsinórral volt megkötve a térdnél.
Hahó!
Igen?
Rágcsálóirtás.
Apró, sötét szeme fürgén pásztázta a környéket.
A patkányfogó?
Én volnék.
Vékony és inas volt, markáns arccal és két hosszú, kénsárga foggal, amik az alsó
ajak fölé lógtak. A füle kerek és vékony volt, és a tarkója irányába nyúlt. A szeme
szinte fekete volt, de amikor rád nézett, volt benne egy sárgás villanás.
Hamar eljött.
A Hivatalból utasítottak.
Igazán? És elkapja a patkányokat?
-Igen. -Hogyan?
Igen, hogyan?
Attól függ, milyen patkányokról van szó. Mindhez más megoldás való.
Csapdák, gondolom.
Mi?
Csapdák.
Csapdák?
A férfi horkantott.
Azzal nem fog patkányt. A patkány nem nyúl.
Felemelte a fejét, és beleszagolt a levegőbe. Az orra oldalról oldalra
rángatózott.
A patkányok okosak. Ha nem ismerjük, nem kapjuk el őket. Ismerni kell a
patkányokat.
Tudják, mit csinálnak? Figyelnek. Folyamatosan, amíg készülünk a
kiirtásukra. Figyelnek minket. Nem a csatornában vannak?
-Nem, nem a csatornában vannak. -Az bonyolultabb lenne.
-Tényleg? Nem hittem volna. -Ó, nem hitte volna? Hát megnézném, hogy
oldaná meg. Kíváncsi volnék, pontosan hogy látna hozzá.
Méreggel, gondolom.
És megkérdezhetem, hogy hová tenné a mérget?
A csatornába.
A patkányfogó szeme felcsillant.
Igen, tudtam. A csatornába. Tudja, mi lenne? Az, hogy teljesen elmosná a
csatornavíz a mérget, mert az olyan, mint egy folyó.
Értem. És… ön mit tenne egy csatornába, Patkányfogó úr?
A patkányfogó közelebb lépett. A hangja titokzatos és bizalmaskodó lett.
Úgy beszélt, mint aki mesés, szakmai titkokat oszt meg.
Meg kell érteni a patkányt. A patkányok rágcsálók, érti? Ha ad nekik valamit,
megrágcsálják. Szóval, ha a csatornában lennének, mit csinálna?
A hangja olyan finom és rekedtes volt, mint egy brekegő békáé, és minden szót
benedvesített ajkú ízességgel mondott ki, mintha finomságok lennének.
Először is, bemászunk a csatornába, és viszünk magunkkal néhány egyszerű, barna
papírzacskónyi gipszport. Semmi mást. Aztán lelógatjuk a zacskókat a csatorna
tetejéről úgy, hogy ne érintsék a vizet, érti? Annyira, hogy a patkányok elérjék.
Claud elmélyülten figyelt.
A vén patkány odaúszik a csatornában, meglátja a zacskót, megáll. Megszagolja.
Nem is olyan rossz az illata. Mit csinál?
Megrágja.
Így van, elkezdi rágcsálni a zacskót, a zacskó kilyukad, és a vén patkány szája
megtelik a gipszporral.
-És? -És… ez a vége.
Ez megöli?
-Mint a sicc. -A gipszpor?
Felduzzad, ha nedves lesz. Bekerül a patkány gyomrába, szépen felduzzad, és
gyorsabban megöli, mint bármi más. Ezért kell ismerni őket.
A patkányfogó arca ragyogott a büszkeségtől. Egymáshoz dörzsölte az inas
ujjait, közel az arcához.
Na, hol vannak a patkányok?
A patkány szó gazdag, zamatos hanggal hagyta el a száját, mintha olvasztott
vajjal gargalizálna.
A szénakazalban az túloldalon.
Nem a házakban?
Nem. Csak a szénakazalban.
Szerintem a házakban is vannak. Megdézsmálják az ételüket, és betegségeket
terjesztenek. Nem betegedtek meg?
Először rám nézett, aztán Claudra.
Mindenki egészséges.
-Ez biztos? -Egészen.
Sose tudni.
Úgy viselkedett, mint egy egészségügyi ellenőr, aki mélyen csalódott, amiért nem
szenvedünk bubópestistől.
Akárhogy is, a szénakazalban vannak. Hogy akar megszabadulni tőlük?
A patkányfogó arcára ravasz, jóízű vigyor ült ki. Elővett a táskájából egy
nagy konzervdobozt, és emelgette, miközben beszélt.
Méreg. Különleges méreg. Halálos méreg. Hat hónapra bekasztliznák azt, akinél csak
egy kanálnyit is találnak. Ez egymillió embernek is elég lenne.
Megnézik?
Igen, kérem.
Elővett egy pennyt, és felfeszítette a tetejét.
Hát itt van.
Kedvesen, szinte szeretettel beszélt róla, miközben Claudnak nyújtotta.
Kukorica vagy árpa?
Zab. Halálos méregbe mártott zab. Ha csak egy szemet bevesz a szájába, három percen
belül meghal. Sosem hagyom őrizetlenül.
Megsimogatta és megrázta a dobozt. A zabszemek halkan zörögtek benne.
De ma még nem. Ma még nem kapnak belőle. Amúgy sem ennék meg. Ezért kell ismerni a
patkányokat. A patkányok szörnyen gyanakvók. Úgyhogy ma finom, méregtől
mentes zabot fognak kapni, ami egyáltalán nem árt nekik. Csak felhízlalja
őket. Holnap ugyanazt fogják kapni, meg az azutáni napon is, meg az azutánin is. És
olyan finom lesz, hogy hamarosan a környék összes patkánya ide fog özönleni.
Nagyon ravasz.
Ehhez a munkához ravaszság kell. Ravaszabbnak kell lenni a dögöknél, az nem
könnyű.
Szinte patkánnyá kell válni – mondtam. Véletlenül csúszott ki, és nem tudtam
megállítani magam. Nem tehettem róla, mert a férfit néztem. De a hatása a férfin
meglepő volt.
-Így van! -Kiáltott.
Érti! Fején találta a szöget. Egy jó patkányfogó jobban hasonlít egy patkányra,
mint bármi másra! Okosabbnak kell lennie a patkányoknál, és az nem könnyű,
én mondom.
Na de lássunk hozzá! Nem érünk rá egész nap. Lady Leonora Benson már vár a
kúriáján.
Nála is vannak?
Mindenkinél vannak.
A patkányfogó elporoszkált a műúton. A járása leginkább egy patkányéra
hasonlított. Lassú, szinte kifinomult, poroszkáló járás, hajlított térdekkel és
nesztelen léptekkel a kavicson. Átszökkent a kapun a mezőre, gyorsan
körbejárta a szénakazalt, és marokkal szórta szét a zabot a földre. Másnap
visszatért, és megismételte ugyanezt. Az azt követő napon is eljött, és az azutánin
is. Végül a negyedik napon kitette a mérgezett zabszemeket, de ezeket nem
szórta szét, hanem óvatosan apró halmokba rendezte őket a szénakazal
sarkainál.
Van kutyájuk?
Igen.
Ha azt akarja, hogy szörnyű, fájdalmas halált haljon, engedje be a
kapun.
Másnap visszajött a tetemekért.
Hozzanak egy régi zsákot, amibe beleteszem őket.
Felfúvalkodott volt, és fontoskodó. A szeme büszkén csillogott. Készült
bemutatni a szenzációs zsákmányát a közönségének. Claud hozott egy zsákot, és
átsétáltunk az úton. A patkányfogó a kazalt kerülgette, majd lehajolt, hogy
megvizsgálja az egyik halom mérget.
Valami nem stimmel.
Motyogta. A hangja halk volt, és dühös. Odament egy másik halomhoz, és
-térdre ereszkedett, hogy jobban megnézze. -Valami itt nincs rendben.
Mi a baj?
Egyértelmű volt, hogy a patkányok nem nyúltak a csalihoz.
Ezek nagyon okos patkányok. – mondtam. A patkányfogó bosszús volt, és ez látszott
az arcán és az orra körül is, a két sárga fog belemélyedt a bőrbe az alsó
ajkán.
Ne jöjjön ezzel!
Mondta, és rám nézett.
Az egyetlen baj a patkányokkal, hogy etetik őket. Valahol kapnak valami
finomságot, méghozzá sokat. Egy patkány sem mondana nemet a zabra, kivéve, ha
majd’ kipukkan a bendőjük.
Sértődötten elfordult. Megint letérdelt, és elkezdte visszalapátolni a mérgezett
zabot egy kis lapáttal a konzervdobozba. Amikor végzett, visszasétáltunk az úton a
túloldalra.
A patkányfogó a benzinkút mellett állt. Szomorúnak és megalázottnak tűnt, az
arcára pedig lassan kiült a komorság. A kudarc miatt magába fordult, a szeme
fátyolos és gonosz volt, a kis nyelvét kidugta a két sárga foga egyik oldalán.
Felnézett. Lopva rám pillantott, aztán pedig Caludra. Beleszippantott a levegőbe.
Néhányszor lábujjhegyre emelkedett, finoman ide-oda hintázott, és halkan,
titokzatoskodó hangon azt mondta…
Mutassak valamit?
Próbálta visszanyerni a megbecsülését.
Mit?
Mutassak valami hihetetlent?
Jobb kezével belenyúlt a kabátja mély zsebébe, és elővett belőle egy nagy, élő
patkányt, amit szorosan fogott az ujjai között.
-Szent ég! -Tessék. Látják?
Kicsit meggörnyedt, előre nyújtotta a nyakát, és minket bámult, miközben egy
hatalmas, barna patkányt tartott. Az ujjaival feszes kört formált az állat
nyaka körül, mozdulatlanná téve a fejét, hogy ne tudjon harapni.
Maga patkányokkal a zsebében mászkál?
Mindig van nálam egy-két patkány valahol.
Szabad kezével belenyúlt a másik zsebébe, és elővett egy kicsi, fehér…
Az egy vadászgörény?
A férfi sziszegve kuncogott. A görény úgy tűnt, ismeri, és nyugton maradt a
markában.
Egy görény végez a leggyorsabban egy patkánnyal.
Közel tartotta egymáshoz a két állatot, annyira, hogy a görény orra 15 centire
volt a patkány arcától. A görény a patkányt bámulta rózsaszín szemével. A
patkány próbált elsomfordálni előle.
Most…
-Mondta. -…Figyeljenek!
A khaki inge ki volt gombolva a nyakánál. Felemelte a patkányt, és becsúsztatta alá
a bőrén. Az öve megakadályozta, hogy a derekánál lejjebb másszon. Aztán
becsúsztatta a görényt is. Azonnal nagy felbolydulás támadt az ing alatt. Úgy
tűnt, hogy a patkány körbe-körbe szaladgál a férfi testén, a görény pedig
üldözte. Hatszor vagy hétszer futottak körbe. A kisebb dudor kergette a
nagyobbat, és minden egyes körnél egyre közelebb került hozzá, míg végül a két
dudor eggyé nem vált. Viaskodást láttunk, és éles visításokat hallottunk.
Mindeközben a patkányfogó mozdulatlanul állt, terpeszállásban, a karjai lazán
csüngtek, sötét szeme pedig nyugodtan figyelte Claud megdermedt arcát. Végül az
egyik kezével benyúlt az inge alá, és kihúzta a vadászgörényt. A másikkal
kivette a halott patkányt. Vérfoltok voltak a vadászgörény fehér szája körül.
Nem biztos, hogy ez tetszett – mondtam.
De fogadok, hogy még sosem látott ehhez foghatót.
Valóban nem.
Higgye el, egy nap csúnyán meg fogják harapni a hasát.
Mondta Claud, de érdekelte, amit látott, és a férfi megint öntelt lett.
Mutassak valamit, ami még hihetetlenebb? Amit csak akkor hinnének el, ha a saját
szemükkel látják?
Vetettem egy egészen nyugtalan pillantást Claudra.
Igen.
Visszatette a halott patkányt az egyik zsebébe, és a görényt a másikba. Aztán
benyúlt a táskájába, és elővett egy másik élő patkányt.
Szent isten!
Mindig van nálam egy-két patkány valahol. Ehhez a munkához ismerni kell a prédát, és
ahhoz magunknál kell tartanunk őket. Ez itt egy csatornapatkány. Egy öreg
csatornapatkány, veszett okos. Látják, ahogy figyel, és azon gondolkozik, hogy
vajon mit fogok tenni? Látják?
Rémes látvány.
Na és mit fog tenni? – kérdeztem. Úgy éreztem, hogy ez a bemutató még kevésbé
fog tetszeni.
Hozzanak egy fonalat!
Claud hozott egy fonalat. A férfi rákötötte a patkány egyik lábára. A
patkány vergődött, de erősen tartották.
Na! Van asztal odabent?
Nem akarjuk, hogy bevigye – mondtam.
De kell egy asztal, vagy valami, ami lapos.
Odasétáltunk az egyik kúthoz, és a tetejére tette a patkányt. A fonalat egy
póznához kötötte, így a patkány most ki volt kötve. Összehúzta magát, mozdulatlan
volt, és gyanakvó. Egy nagy, szürke patkány, fényes fekete szemekkel és hámló
farokkal, ami hosszan kunkorodott a fém felszínén. Nem a patkányfogót nézte, de a
szeme sarkából figyelte, hogy mire készül. A férfi tett pár lépést hátra, és
a patkány azonnal ellazult. Leült a hátsó lábára, és nyalni kezdte a szürke bundáját
a mellkasán. Aztán megvakarta a száját a mellső mancsával. Úgy tűnt, nem zavarja a
két másik férfi a közelben.
Mi lenne, ha fogadnánk?
Kérdezte a férfi. – Köszönöm, nem – mondtam.
Sokkal szórakoztatóbb, ha fogadunk.
Mire akar fogadni?
Fogadjunk, hogy meg tudom ölni a patkányt a kezem nélkül. Bedugom a zsebembe, és nem
fogom használni.
Nyilvánvaló volt, hogy pénzt akar keresni. Ránéztem a patkányra, amit meg
akart ölni, és egy kicsit rosszul éreztem magam. Nem azért, mert meg fogják ölni,
hanem mert különleges módon fogják megölni, és meglehetősen nagy
lelkesedéssel.
A lábát fogja használni.
Nem én.
A karját?
-Sem a karom, sem a lábam, sem a kezem. -Akkor ráül.
Nem lapítom ki.
Lássuk, hogy csinálja!
Előbb fogadjunk! Egy fontba!
Miért adnánk magának egy fontot?
-Mennyit adna? -Nullát. Semmit.
Akkor nem mutatom meg.
Úgy tett, mintha kioldaná a fonalat.
-Legyen egy shilling! -Az émelyítő érzés a gyomromban egyre
erősebb lett. De valami rémes vonzerőt is éreztem. Képtelen voltam
odébbállni vagy megmozdulni.
-Maga is? -Nem.
Azt akarja, hogy ennyiért tegyem meg?
Kicsit sem akarom.
Hol a pénz?
Claud kitette a shillinget a kútra. A patkányfogó két hatpennyst tett Claud
pénze mellé.
Rendben.
Mi hátrébb léptünk. A patkányfogó előre. A kezét a zsebébe dugta, és derékból előre
dőlt a patkány felé. A patkány összehúzódott. Úgy tűnt, neki akar ugrani
a patkányfogó arcának, de aztán távolodni kezdett. Hátrafelé vonszolta a
testét lassú, görnyedt léptekkel, míg a fonál meg nem feszült. A férfi még
közelebb dőlt a patkányhoz, követte az arcával és a szemével. Hirtelen a patkány
-megijedt, és oldalra ugrott a levegőbe. -A patkány megijedt!
A fonál visszarántotta, amitől majdnem kificamodott a lába. Összehúzta magát,
olyan messzire a férfitól, amennyire a fonál engedte. A bajsza remegett, a
hosszú, szürke teste megdermedt. Ekkor a patkányfogó nagyon lassan közelített hozzá
az arcával. Kiáltani akartam, hogy hagyja abba, de nem tudtam megszólalni. Rendkívül
kellemetlen dolog volt készülőben, ez biztos volt. Valami gonosz és kegyetlen,
de most már látnom kellett.
Egy emberkéznyi távolság választotta el a két arcot. A patkány lelapult, a teste
rémülettől feszült. A patkányfogó is feszült volt, de az övé egy veszélyes
feszültség volt, mint egy összenyomott rugóé.
Egy mosoly árnyéka jelent meg a szája szélénél.
Aztán… hirtelen lecsapott. Mint egy kígyó, előre tört a fejével egy gyors, késdöfés
szerű mozdulattal…
…Ami az alsó test izmaiból indult…
…egy pillanatra láttam, a szélesre tátott száját…
…és a két sárga fogat.
-Az egész arca eltorzult a szájnyitástól. -Az egész arca eltorzult a szájnyitástól.
Többet már nem akartam látni. Becsuktam a szememet, és amikor kinyitottam, a patkány
már halott volt, a férfi pedig becsúsztatta a pénzt a zsebébe. Köpött,
hogy kitisztítsa a száját.
És ebből készítik a medvecukrot. Patkányvérből, abból készítenek a nagy
csokigyárak medvecukrot. Nincs is semmi gond egy csepp patkányvérrel.
Maga egyszerűen undorító.
Hát épp ez az! Maguk is sokszor ettek belőle. Valahányszor medvecukrot ettek, az
patkányvérből volt.
Nem akarunk erről többet hallani.
Felforralják üstökben, bugyborékol és gőzölög, és férfiak keverik hosszú
rudakkal. Ez a csokoládégyárak egyik nagy titka, és senki sem tud róla. Csak a
patkányfogók, akiktől a vért kapják.
Hirtelen észrevette, hogy elvesztette a hallgatóságát: az arcunk ellenséges volt,
undorodó, haragtól vörös.
Elhallgatott, és szó nélkül elfordult. Figyelemmel kísértük, ahogy elindul az út
felé lassan, finoman bandukolva. Léptei még a kavicson is nesztelenek voltak.
Furcsa. A patkányok nem ettek a zabból. Lehet valami tápláló a kazalban.
A ’40-es évek végén Dahl az amershami Wisteria Cottage-ben élt.
Fő elfoglaltságként a Claud kutyája című novellaciklust írta,
Amit a vidék és a helyiek ihlettek. Ennek része A patkányfogó is.