Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ROTTEFÆNGEREN
DAGENS NYHEDER
Rottefængeren kom til tankstationen om eftermiddagen.
Han nærmede sig ubemærket på en let snigende måde.
Hans trin var lydløse på gruset.
Han havde et tornyster over skulderen.
Han havde en gammeldags fløjlsjakke på.
Fløjlsbukserne var bundet ved knæene med hvid snor.
-Hallo? -Ja?
Skadedyrsbekæmper.
De små, mørke øjne dannede hurtigt et overblik.
-Rottefængeren? -Ja.
Han var mager med et spidst ansigt og lange gule tænder,
der ragede frem fra overkæben.
Ørerne var runde og tynde og sad ind til hovedet.
Øjnene var næsten sorte,
men når de så på en, var der et skær af gult i dem.
-Du kom hurtigt. -Ordre fra sundhedsvæsnet.
Og nu fanger du alle rotterne?
-Ja. -Hvordan?
Ja. Hvordan?
Der er forskellige metoder til forskellige rotter.
-Lægge fælder? -Hvad?
Lægge fælder?
Han fnyste.
Rotter er ikke kaniner.
Han løftede ansigtet
og snuste til luften med en næse, der sitrede.
Rotter er kloge. Man skal kende dem for at fange dem.
Man skal kende dem.
Ved I, hvad de gør? De holder øje.
Mens man forbereder sig på at udrydde dem, holder de øje med en.
Det er ikke et kloakjob, vel?
Nej.
-Kloakjobs er drilske. -Det troede jeg ikke.
Troede du ikke det? Jeg gad godt se dig gøre det.
Jeg vil gerne vide, hvordan du ville gøre.
-Jeg ville forgifte dem. -Og hvor ville du anbringe giften?
I kloakken?
Rottefængeren triumferede.
Jeg vidste det. "I kloakken."
Den ville blive skyllet væk. Giften. Kloakken er som en flod.
Hvad ville du gøre, hr. Rottefænger? I en kloak?
Rottefængeren trådte nærmere.
Hans stemme blev gådefuld,
som røbede han professionelle hemmeligheder.
Man går ud fra, at en rotte er en gnaver.
Alt, man giver dem, gnaver de i.
Man har et job i en kloak. Hvad gør man?
Han havde en blød, kvækkende stemme som en frø,
og han udtalte sine ord med savlende velsmag,
som om de smagte godt på tungen.
Man går ned i kloakken og tager almindelige papirsposer med
fyldt med gips. Intet andet.
Så hænger man dem ned fra loftet, uden at de helt rører vandet.
Lige så en rotte kan nå dem.
Claud lyttede betaget.
Den gamle rotte kommer svømmende i kloakken og ser posen. Den stopper.
Den lugter til den. Ikke dårligt.
-Hvad gør den? -Den gnaver.
Nemlig. Han gnaver i posen, og posen går i stykker,
og den gamle rotte får en mundfuld gips for sit besvær.
Nå?
Det gør det af med den.
-Dræber det? -Stendød.
-Gips. -Den svulmer op i væske.
Nede i rottens system svulmer den op og slår den ihjel med et snuptag.
Man må kende rotter.
Rottefængeren strålede stolt.
Han holdt sine klistrede fingre op mod ansigtet.
Hvor er rotterne?
Ordet "rotter" kom klangfuldt ud, som om han gurglede smeltet smør.
I høstakken overfor.
-Ikke indenfor. -Kun i høstakken.
Jeg vil vædde med, at de også er indenfor og spreder sygdom.
-Er her nogen syge? -Han så demonstrativt på mig og Claud.
-Alle er okay. -Sikker?
-Ja. -Man ved aldrig.
Han havde påtaget sig rollen som embedslæge
og var skuffet over, vi ikke led af byldepest.
Men der er rotter i høstakken. Hvordan vil du fjerne dem?
Rottefængeren lo en snu og tandløs latter.
Han trak en stor dåse op af tasken og vejede den i hænderne, mens han talte.
Gift. Særlig gift. Dødbringende gift.
De ville bure dig inde, fangede de dig blot med en skefuld.
Det kan dræbe en million mennesker.
-Vil I se? -Gerne.
Han tog en mønt og åbnede låget.
Se her.
Han fortalte glad og strakte den frem, så Claud kunne se.
Er det majs eller byg?
Havre. Havre gennemvædet af gift.
Tag en kerne i munden, og du er død på tre minutter.
Jeg har altid dåsen hos mig.
Han kærtegnede dåsen og rystede den.
Havrekernerne raslede indeni.
Men jeres rotter får det ikke. De ville ikke spise det.
Man skal kende sine rotter. Rotter er mistænksomme.
Så i dag får de ren, lækker havre, som om vi ikke vil gøre dem fortræd.
Vi opfeder dem. Det samme igen i morgen.
Og i overmorgen og dagen efter.
Det vil smage så godt, at alle omegnens rotter
snart vil dukke op.
Meget klogt.
Man skal være klogere end en rotte i det her job.
Og det siger noget.
"Man skal næsten selv være en rotte."
Det fløj ud uden videre,
og jeg kunne ikke lade være med at se på ham.
Effekten var overraskende.
-Ja! -Udbrød han.
Nu forstår du det.
En god rottefænger skal være som en rotte.
Klogere end en rotte, og det er ikke let, kan jeg godt sige.
Lad os komme i gang.
Lady Benson på herregården har sendt bud efter mig.
Har hun også rotter?
Alle har rotter.
Rottefængeren slentrede afsted.
Han gik forbavsende på samme måde som en rotte.
En langsom, luntende gang med en masse elasticitet i knæene
og ingen lyd overhovedet fra skridtene.
Han hoppede over lågen og gik hen til høstakken
og strøede håndfulde af havre ud på jorden.
Han kom tilbage næste dag og gentog proceduren.
Dagen efter kom han igen og dagen efter igen,
og endelig den fjerde dag lagde han den forgiftede havre.
Han strøede den ikke ud, men lagde den i små mængder
i hvert hjørne af høstakken.
-Har I en hund? -Ja.
Skal den ikke dø en grusom død, så luk den inde.
Dagen efter kom han efter de døde.
Giv mig en gammel sæk til at lægge dem i.
Han vigtede sig, og de sorte øjne funklede af stolthed.
Han ville vise publikum resultaterne af sin fangst.
Claud hentede en sæk, og vi gik over vejen.
Rottefængeren luskede om
og bøjede sig ned for at inspicere en bunke gift.
-Der er noget galt. -Mumlede han.
Stemmen var dæmpet og vred.
Han gik over til en ny bunke og undersøgte den nøje.
-Der er noget helt galt. -Hvad er der?
Han svarede ikke. Rotterne havde ikke rørt giften.
"Det er kloge rotter," sagde jeg.
Han var irriteret.
Det sås på hans ansigt og næse og måden de to gule tænder
pressede sig ned i underlæben.
-Sådan noget fis. -Sagde han og så på mig.
Der er intet galt med rotterne, men andre fodrer dem.
De har noget lækkert at spise andetsteds.
Ingen rotter vil afvise havre, medmindre deres maver er sprængfyldte.
Han vendte sig modvilligt om.
Han begyndte at samle den forgiftede havre op med en skovl
og hældte den forsigtigt i dåsen.
Da han var færdig, gik vi alle tre over vejen.
Han stod ved benzinpumpen,
en trist, ydmyg rottefænger nu, hvis ansigt fik et dystert skær.
Fiaskoen gjorde ham fjern.
Øjnene blev slørede og onde, og tungen stak ud mellem de gule tænder.
Han så på mig, et skjult blik, så på Claud.
Hans næse mimredede i luften.
Han vippede på sine tæer og svajede let,
og med en hemmelighedsfuld stemme sagde han…
Vil I se noget?
Han ville åbenbart genvinde sit rygte.
-Hvad? -Vil I se noget utroligt?
Han anbragte højre hånd i jakkelommen
og trak en stor, levende rotte frem mellem fingrene.
Du gode gud!
Nemlig. Er I med?
Han krøb lidt sammen og strakte halsen frem
og skævede til os med den her enorme, brune rotte
og holdt om dens hals med to fingre, så den ikke kunne vende sig og bide.
-Har du rotter i lommerne? -Jeg har altid en rotte eller to på mig.
Han stak den frie hånd i den anden lomme og tog en lille hvid…
-Er det en fritte? -Rottefængeren fniste.
Fritten lod til at kende ham og rørte sig ikke.
Intet kan dræbe en rotte som en fritte.
Han holdt de to dyr tæt foran sig,
så frittens snude var 15 cm fra rottens hoved.
Frittens lyserøde øjne stirrede på rotten.
Rotten kæmpede for at komme væk fra sin morder.
-Nu. -Sagde han.
Se godt efter.
Hans skjorte var åben i halsen,
og han løftede rotten og lod den glide ned langs huden.
Bæltet standsede rotten ved taljen.
Så fulgte fritten efter.
Straks var der stort tumult i skjorten.
Rotten løb rundt på mandens krop og blev jagtet af fritten.
Den lille bule jagtede den større rundt seks eller syv gange
og udlignede langsomt forspringet,
indtil de to buler blev til én, og der var et slagsmål og en række hyl.
Under forestillingen stod rottefængeren helt stille
med adskilte ben og løsthængende arme
og de sorte øjne hvilende på Clauds fastfrosne ansigt.
Endelig rakte han den ene hånd ned i skjorten
og trak fritten ud.
Han trak den døde rotte ud.
Der var spor af blod på frittens hvide snude.
"Det kunne jeg ikke lide."
I har aldrig set noget lignende.
Det har jeg ikke.
Du vil få et grimt bid i maven en af dagene.
Sagde Claud og undrede sig over, at rottefængeren var kæphøj igen.
Vil I se noget mere utroligt?
Som I aldrig ville tro på, medmindre I selv så det?
Jeg kiggede lettere bekymret på Claud.
Ja.
Han lagde den døde rotte i en lomme og fritten i en anden.
Så rakte han ud efter sit tornyster og trak en ny levende rotte ud.
Du milde!
Jeg har altid en rotte eller to på mig.
Man må kende rotter,
og vil man kende dem, må de være i nærheden.
Det er en gammel kloakrotte, klog som bare satan.
Den holder konstant øje med mig og mit næste skridt.
-Se? -Ret utiltalende.
"Hvad vil du gøre?"
Jeg fornemmede, at den her demonstration blev værre.
-Hent mig et stykke snor. -Claud hentede det.
Han bandt det om rottens bagben.
Rotten kæmpede, men rottefængeren holdt fast.
Har I et bord indenfor?
"Vi vil ikke have rotten ind."
Jeg har brug for et bord. Noget fladt.
Vi gik hen til benzinpumpen. Rottefængeren satte den op.
Han fæstnede snoren til en pæl, så rotten var tøjret.
Først krøb den mistroisk sammen.
En stor grå rotte med klare sorte øjne
og en skællet hale i en lang krølle på metaloverfladen.
Den så væk, men skulede til ham for at se, hvad han lavede.
Rottefængeren gik et par skridt tilbage, og rotten slappede af.
Den satte sig op og slikkede pelsen på brystet.
Så kløede den snuden med begge poter.
Den virkede upåvirket af de andre mænd i nærheden.
-Et væddemål? -Sagde rottefængeren.
"Ellers tak."
-Bare for sjov. -Hvad skal vi vædde om?
Jeg kan dræbe rotten uden at bruge hænderne.
Jeg putter dem i lommen.
Rottefængeren ville åbenbart tjene penge.
Jeg så på rotten og begyndte at få kvalme, ikke fordi den ville dø,
men fordi det ville ske på en særlig måde med betydelig entusiasme.
-Du bruger fødderne. -Nej.
-Ingen arme? -Ingen arme, ben eller hænder.
-Du sidder på den. -Nej.
-Lad os se det. -Væd et pund.
Vær ikke skør. Hvorfor det?
-Hvad vædder I? -Nul og niks.
Okay. Bare glem det.
-Han ville løsne snoren. -En shilling.
Min kvalme voksede.
Men der var en tiltrækningskraft.
Jeg kunne ikke gå væk.
-Også dig? -Nej.
Skal jeg gøre det for en shilling?
-Nej. -Hvor er pengene?
Claud lagde en shilling.
Rottefængeren lagde to seks pence ved siden af.
-Der er satset. -Vi trådte tilbage.
Han trådte frem med hænderne i lommen og lænede kroppen frem mod rotten.
Den krøb uroligt sammen.
Den forberedte sig til angreb,
men så bakkede den og slæbte kroppen tilbage,
indtil snoren strammede om bagbenet.
Manden lænede sig længere frem og fulgte dens bevægelser med øjnene. Så…
-Den gik i panik. -Den gik i panik og sprang ud.
Snoren gav et ryk, der må have forvredet dens ben.
Den krøb sammen på kanten, så langt væk som snoren tillod,
stiv af frygt med skælvende knurhår.
På det tidspunkt begyndte rottefængeren at føre ansigtet
tættere og tættere på.
Jeg ville bede ham om at stoppe, men var stum.
Noget umådelig ubehageligt var ved at ske.
Noget uhyggeligt og grusomt, men jeg måtte se det.
Ikke mere end længden af en hånd adskilte dem.
Anspændt og angst pressede rotten kroppen flad.
Manden var også anspændt, men med en farlig uro som en stram fjeder.
Man kunne se skyggen af et smil ved mundvigen.
Så slog han til som en slange, og kastede hovedet frem med et rask stød…
…der udgik fra hans mavemuskler…
…og jeg så munden, der åbnede sig…
…to gule tænder…
…og ansigtet forvredet af mundens åbning.
Jeg ville ikke se mere.
Jeg lukkede øjnene, og da jeg åbnede dem igen, var rotten død.
Rottefængeren puttede pengene i lommen og spyttede for at rense munden.
Det laver de lakrids af.
Store fabrikker bruger rotteblod til lakrids.
Der er intet galt med rotteblod.
Du er aldeles modbydelig.
I har spist det mange gange.
Lakridssnørebånd er lavet af rotteblod.
Vi vil ikke høre et ord mere.
Det bliver kogt i store kedler og rørt rundt i med lange stænger.
Chokoladefabrikkers store hemmelighed,
og ingen ved det, på nær rottefængeren der forsyner dem.
Han bemærkede, hans publikum lukkede af.
Vores ansigter var fjendtlige og højrøde af vrede.
Han stoppede og vendte sig om uden et ord.
Vi så ham gå væk med en langsom, luntende gang.
Hans trin var helt lydløse, selv på gruset.
Underligt.
Rotterne spiste aldrig giften.
Der må være noget nærende i høstakken.
SIDST I 40'ERNE BOEDE DAHL I WISTERIA COTTAGE I AMERSHAM,
HVOR HAN SKREV CLAUD'S DOG: NOVELLER, DER VAR INSPIRERET AF DE LOKALE.
"ROTTEFÆNGEREN" ER DERFRA.
Tekster af: Maria Kastberg