ЩУРОЛОВ
ЖУРНАЛ «НОВИНИ ДНЯ»
Щуролов прийшов на заправку пообіді.
М'якою ходою він крадькома вийшов із провулка.
Його кроків зовсім не було чутно.
Через плече в нього висіла армійська торбина.
Одягнений був в старомодну куртку з кишенями.
Вельветові штани були перев'язані білою мотузкою навколо колін.
- Вітаю. - Слухаю.
Гризуни.
Він пробігся темними очицями по приміщенню.
- Щуролов? - Так, це я.
Худий і шкірястий, гостре обличчя. Два довгих жовтавих зуби
стирчали зверху над нижньою губою.
Вуха круглі й маленькі, розташовані біля потилиці.
Очі майже чорні,
та коли дивишся в них, то спалахує жовтий відтінок.
- Швидко ви. - Наказ Відділу охорони здоров'я.
То що, виловите усіх щурів?
- Так. - Як?
Так. Як?
Залежить від того, які щури й де вони. Є різні способи.
- Пастки поставите. - Що?
- Пастки. - Що?
Щуролов пирснув.
Їх так не зловиш. Це ж не кролики.
Він задер голову,
почав принюхуватися, а його ніс помітно смикався з боку в бік.
Щури розумні. Хочете спіймати - вивчіть їх.
На цій роботі щурів треба знати.
Знаєте, вони спостерігають за вами.
Поки ви готуєтесь їх винищувати, вони собі спостерігають.
Вони ж не в каналізації, так?
Не в каналізації.
- Каналізаційні щури хитрі. - Я так не думаю.
І не думайте. Хотів би я вас побачити в каналізації.
Цікаво, з чого б ви почали.
Мабуть, отруїв би їх.
І куди саме ви б поклали отруту?
У каналізацію?
Щуролов переможно засяяв.
Так і знав. «У каналізацію».
Знаєте, що було б далі? Її усю змило б.
Геть усю. Каналізація - як ріка.
Гаразд. А що б ви робили, пане Щуролов? У каналізації?
Щуролов наблизився на крок.
Він говорив приглушено й таємничо,
як говорять, коли розкривають професійні секрети.
Перш за все, зрозумійте, що щур - це гризун, ясно?
Що б ви йому не дали, він усе згризе.
Отже, ви працюєте в каналізації. Що робитимете?
Його голос був схожий на горлове квакання жаби,
він промовляв усі слова з вологим присмаком,
ніби перекочуючи кожне на язику.
Спускаєтеся туди,
берете з собою звичайні паперові пакети,
наповнені гіпсом. Більше нічого.
Потім чіпляєте їх до стелі,
щоб вони звисали й не торкались води.
Високо, але щоб щур міг дістати.
Клод захоплено слухав.
Старий щур пливе по каналізації, бачить пакет. Зупиняється.
Нюхає. Запах наче непоганий.
- Що він робить? - Гризе.
Саме так! Починає гризти пакет, пакет проривається,
і старий щур набирає повну пащеку гіпсу.
Ну?
Ну, це його вбиває.
- Він здихає? - Так і є.
- Гіпс… - Набрякає від води.
Потрапляє в нутрощі щура, набрякає
і вбиває його швидше за будь-що інше.
Ось чому треба знати щурів.
Обличчя щуролова сяяло чванством.
Він потер тонкі пальці, тримаючи руки перед обличчям.
То де ж ті ваші щури?
Він промовив «щури» густо, смаковито,
наче полоскав горло топленим маслом.
У стозі сіна через дорогу.
- У домі немає? - Лише в сіні. Більше ніде.
Упевнений, у домі вони теж є, порпаються в їжі, поширюють заразу.
- Ніхто не хворіє? - Він пильно глянув на мене, на Клода.
- Усі здорові. - Ви певні?
- Цілком. - Могли й не помітити.
Він говорив з виглядом охоронця здоров'я,
розчарованого тим, що ми не страждаємо на чуму.
Хай там як, щури в стозі сіна. Як ви їх виловите?
Щуролов підступно посміхнувся.
Він витягнув з торбинки велику бляшанку
і поки говорив, зважував її в руках.
Отрута. Спеціальна. Смертельна.
Вас посадять, якщо спіймають, хоча б з ложкою цього.
Цим можна вбити мільйон людей.
- Хочете глянути? - Так.
Він взяв монетку й відкрив кришку.
Ось вона.
Він з ніжністю говорив про речовину й показав її Клоду.
Кукурудза чи ячмінь?
Овес. Овес, просякнутий смертельною отрутою.
Достатньо з'їсти одне зернятко - і за три хвилини вас немає.
Очей з неї не спускаю, з бляшанки.
Він ніжно потряс бляшанку…
і зерна м'яко пересипалися всередині.
Сьогодні щури цього не отримають. Однаково вони б не їли.
Ось чому треба знатися на щурах. Вони підозріливі. Дуже підозріливі.
Сьогодні я їм дам чистий, смачний овес,
який їм зовсім не зашкодить.
Вони від нього лише погладшають. І завтра теж.
І післязавтра, і після післязавтра.
Він буде таким смачним, що всі щури в районі
невдовзі збіжаться сюди.
Дуже розумно.
У цій роботі треба бути розумнішим за щурів.
І це не просто слова.
«Ви самі схожі на щура», - сказав я.
Я бовкнув це, не подумавши,
не стримався, і водночас дивився на нього.
Його реакція мене здивувала.
- Так! - …гукнув він.
Ви все зрозуміли, ваша правда.
Гарний щуролов має бути більше схожим на щура,
бути розумнішим за щура.
А це нелегко, мушу сказати.
Що ж, до роботи.
Леді Леонора Бенсон зачекалася на мене в маєтку.
У неї теж є щури?
У всіх вони є.
Щуролов подріботів провулком.
Його хода теж була щурячою, і це вражало.
Ця повільна, майже ніжна хода з дивним акцентом на колінах,
з майже нечутними кроками на гравії.
Він перестрибнув через ворота й швидко обійшов стіг сіна,
розсипаючи жмені вівса на землі.
Наступного дня він повернувся і все повторив.
І ще за день він прийшов, і день потому.
І зрештою, на четвертий день він розклав отруєний овес.
Його він не розсипав. Натомість розкладав його купочками
з кожного боку стогу.
- У вас є пес? - Так.
Якщо хочете щоб він здох жахливою, болісною смертю, пустіть його сюди.
Наступного дня він прийшов по трупи.
Дайте мені стару торбу. Треба кудись складати.
Він був набундючений, важний, чорні очі горіли пихою.
Він збирався продемонструвати результати улову глядачам.
Клод приніс торбу, і ми перейшли дорогу.
Щуролов нишпорив навколо стогу,
схилявся, щоб оглянути купку отрути.
- Тут щось не так. - …бурмотів.
Голос був сердитим.
Він перейшов до іншої купки, став на коліна, щоб оглянути.
- Трясця, щось тут не так. - У чому річ?
Він не відповів, але було ясно, що щури не їли отрути.
«Тут дуже розумні щури», - сказав я.
Щуролов розлютився,
і це було помітно з виразу обличчя, і по жовтих зубах,
що притиснули нижню губу.
- Не верзіть дурниць. - …сказав він мені.
Хтось цих щурів підгодовує. Ось і все.
У них є якась їжа, дуже смачна, і її багато.
Жодний щур не відмовиться від вівса, якщо не матиме чогось смачнішого.
Щуролов похмурий відвернувся.
Він почав збирати отруєний овес маленькою лопаткою,
обережно складаючи в бляшанку.
Коли він закінчив, ми втрьох повернулися через дорогу.
Щуролов стояв біля насоса,
доволі жалюгідний та осоромлений,
на обличчі з'явився задумливий вираз.
Він обмірковував свою поразку,
очі звужені й сердиті,
кінчик язика ковзнув повз жовті зуби.
Він нишком глянув на мене,
потім на Клода.
Кінчик носа сіпнувся, утягнув повітря.
Він м'яко погойдувався на носках
і сказав м'яким приглушеним голосом…
Показати вам дещо?
Вочевидь, намагався відновити репутацію.
- Що? - Показати вам дещо цікаве?
Він запхав праву руку в глибоку кишеню куртки
й витягнув великого живого щура, міцно тримаючи його пальцями.
Господи!
Ось. Бачите?
Він злегка присів, нахиливши голову вперед.
Скоса дивився на нас, тримаючи величезного щура,
тісним зашморгом з двох пальців, навколо його шиї,
стиснувши голову, щоб той не кусався.
Ви носите в кишенях щурів?
При собі завжди є один-два.
З іншої своєї кишені він витягнув маленького білого…
- Це що, тхір? - Щуролов захихотів, посвистуючи.
Схоже, тхір звик до нього й не вовтузився.
Швидше за тхора щура ніхто не вб'є.
Він зблизив тварин перед собою,
щоб ніс тхора був за 15 сантиметрів від морди щура.
Рожеві оченята-бусинки тхора втупилися в щура.
Щур засмикався, намагаючись утекти від убивці.
- Що ж. - …сказав він.
Дивіться.
Його сорочка була розстебнута на шиї,
він підняв щура й запхав під сорочку,
просто до шкіри.
Ремінь не давав щурові спуститися нижче талії.
Потім він запустив тхора.
Під сорочкою одразу здійнялася метушня.
Здавалося, щур бігав навколо тіла людини, тікаючи від тхора.
Вони оббігли шість чи сім разів, менша ґуля наздоганяла більшу,
з кожним колом усе ближче й ближче,
доки, зрештою, обидві ґулі не з'єдналися,
почалася бійка, і пролунали пронизливі зойки.
Упродовж усієї вистави щуролов стояв нерухомо,
розставив ноги й вільно опустив руки.
Темні очиська спокійно дивилися на завмерлого Клода.
Врешті-решт, він підняв руку, запхав її під сорочку
й витягнув тхора.
Другою рукою він витягнув мертвого щура.
На білій мордочці тхора були помітні сліди крові.
Не впевнений, що мені сподобалося.
Закладаюся, ви нічого подібного не бачили.
Навряд чи бачив.
Одного дня він вас добряче вкусить.
…сказав Клод, але йому було цікаво, і щуролов знову став зухвалим.
Хочете побачити ще щось цікавіше?
Те, чому не повірите, не побачивши на власні очі?
Я глянув на Клода, передчуваючи щось недобре.
Так.
Щуролов поклав дохлого щура в одну кишеню, а тхора - в іншу.
Потім витягнув з торбинки другого живого щура.
А бодай тобі!
У мене з собою завжди є один-два щури.
На цій роботі треба знати щурів, а для цього треба мати їх неподалік.
Цей старий щур з каналізації. Розумний поганець.
Бачите, як вирячився на мене? Чекає, що буде далі.
- Бачите який? - Бридкий.
«Що ви надумали?»
Відчуваю, ця демонстрація сподобається мені ще менше.
- Дайте мені мотузку. - Клод дав йому шматок мотузки.
Щуролов обв'язав нею задню лапу щура.
Щур засмикався, але щуролов міцно тримав його.
У вас в домі є стіл?
Не треба нам щура в домі.
Мені потрібен стіл. Рівна поверхня.
Ми підійшли до колонки. Щуролов посадив щура зверху.
Він прив'язав щура мотузкою до стовпа.
Спершу той підозріло присів, не рухався.
Великий сірий щур з чорними очима
й облізлим хвостом, що звивався на металевій поверхні.
Він не дивився на щуролова, скоса спостерігав, чекав, що буде далі.
Щуролов відступив на кілька кроків, і щур розслабився.
Він сів на задні лапи,
почав вилизувати сіре хутро на грудях.
Потім почесав морду двома лапами.
Здавалося, він не звертав уваги на всіх, хто був поруч.
- Поб'ємося об заклад? - …сказав щуролов.
«Ні, дякую», - сказав я.
- Заради розваги. Так цікавіше. - На що закластися хочете?
Закладаюся, що вб'ю цього щура без рук.
Я покладу їх у кишені й не витягатиму.
Щуролов вирішив заробити трохи грошенят.
Я глянув на щура, якого зараз мали вбити, і відчув нудоту.
Не тому, що його зараз уб'ють,
а тому, що вб'ють специфічним способом,
з особливим ентузіазмом.
- Ви хвицнете його ногою. - Без ніг.
- Без рук? - Без рук, без ніг, пальцем не вчеплю.
- Сядете на нього. - Не сяду.
- Показуйте. - Поставте фунт.
Не будьте дурним. Нащо нам це?
- А що поставите? - Нічого.
Гаразд. Тоді нічого не буде.
- Удає, що розв'язує мотузку. - Дам шилінг.
Нудотне відчуття у шлунку росло.
Але в цьому був жахливий магнетизм.
Я не міг ні відійти, ні поворухнутися.
- Ви теж? - Ні.
Мені зробити це за шилінг?
- Я не хочу, щоб ви це робили. - Де гроші?
Клод поклав шилінг на колонку.
Щуролов поклав поруч двічі по шість пенсів.
- Ставки зроблено. - Ми з Клодом відступили.
Він ступнув уперед, поклав руки в кишені
й нахилився до щура.
Щур присів, стривожений.
Здавалося, він готувався стрибнути на щуролова,
а потім позадкував,
плазуючи всім тілом назад,
доки мотузка не вп'ялася в задню лапу.
Щуролов ще більше схилився до щура,
слідкуючи за ним очима. Раптом…
- Щур запанікував. - …запанікував і підстрибнув.
Мотузка так сильно натяглася, що мало не відірвала йому лапу.
Він доплазував до краю,
наскільки дозволяла мотузка. Його вуса ворушилися,
довге тіло тремтіло від жаху.
У цю мить щуролов знову повільно наблизив обличчя,
ближче й ближче.
Я хотів зупинити його, але не міг сказати ні слова.
Зараз станеться щось неймовірно огидне, я був певен.
Щось зловісне й жорстоке, але я мав це побачити.
Двох істот розділяла відстань руки людини.
Щур притиснувся до землі, напружений і нажаханий.
Щуролов теж напружений,
але небезпечною напругою, наче міцно стиснена пружина.
Тінь посмішки промайнула на його обличчі.
І раптом він кинувся,
наче змія,
метнув голову вперед різким рухом, мов ударом ножа…
…що починався у м'язах корпусу…
…і я побачив, як його рот широко відкрився…
…два жовтих зуби…
…обличчя, спотворене широко роззявленим ротом.
Я не хотів більше нічого бачити.
Я заплющив очі, а коли розплющив їх,
щур був мертвий,
а щуролов клав гроші в кишеню,
спльовуючи, щоб очистити рота.
Із цього роблять локрицю.
Великі фабрики й шоколадники роблять локрицю зі щурячої крові.
Крапля щурячої крові нікому не завадить.
Ви просто огидні.
Але ж так і є. Ви багато разів це їли.
Локричні палички й хробачків роблять із щурячої крові.
Ми більше не хочемо нічого чути.
Її варять у казанках, вона булькає і парує,
її помішують довгими жердинами.
Одна з великих таємниць шоколадних фабрик.
Ніхто про це не знає, окрім щуроловів, які постачають їм товар.
Він помітив, що його ніхто вже не слухає.
Наші обличчя стали ворожими й почервоніли від люті.
Він замовк і обернувся, не промовивши ні слова.
Ми дивилися, як він вийшов на дорогу повільною, м'якою і неквапливою ходою.
Його кроки були нечутними навіть на гравії.
Дивно.
Щури так і не з'їли отруйний овес.
Певно, у стозі є щось поживне.
У КІНЦІ 40-Х РОКІВ ДАЛ ЖИВ У КОТЕДЖІ «ВІСТЕРІЯ» В АМЕРШЕМІ,
ДЕ ПИСАВ ПЕРЕВАЖНО ПРО СОБАКУ КЛОДА:
ЦИКЛ КОРОТКИХ ОПОВІДАНЬ, НАТХНЕННИХ РЕГІОНОМ І МЕШКАНЦЯМИ.
«ЩУРОЛОВ» ВХОДИТЬ У ЦЮ ЗБІРКУ.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька