ROALD DAHL NOVELLÁJA NYOMÁN
A PATKÁNYFOGÓ
Délután a patkányfogó eljött a benzinkútra.
Puha léptekkel osont végig a kocsifelhajtón.
Nesztelenül haladt a kavicson.
A vállán katonai hátizsákot cipelt.
Ósdi, nagy zsebes kordbársony zakó volt rajta.
Kordnadrágját térdnél fehér madzaggal kötötte meg.
- Hahó! - Igen?
Rágcsálóirtás.
Apró, sötét szemével sietve körbepillantott.
- A patkányfogó? - Az.
Sovány volt, inas, éles vonásokkal,
felső állkapcsából két hosszú, kénsárga fog lógott ki.
Vékony, kerek füle hátul ült.
A szeme fekete volt,
de ha az emberre nézett, sárgán villant.
- Gyorsan ideért. - Közegészségügyi parancs.
És most befogja az összes patkányt?
- Be. - Hogyan?
Igen. Hogyan?
Az a patkánytól függ, hogy hol van. Patkánya válogatja.
- Biztos csapdával. - Mi?
- Csapdával. - Felhorkant.
Úgy aztán nem! A patkány nem nyúl.
Felemelte a fejét,
a levegőbe szimatolt, az orra láthatóan mozgott.
A patkány okos. Ismerni kell ahhoz, hogy elkapjuk.
Ismerni kell a patkányt.
Tudják, mit csinálnak? Figyelnek.
Miközben előkészül a kiirtásukra,
szemmel tartják.
Nem csatornás ügy, igaz?
Nem csatornás ügy.
- A csatornás ügy trükkös. - Nem hinném.
Nem hinné, mi? Szívesen megnézném egy csatornában.
Szeretném tudni, pontosan hogyan állna neki.
Gondolom, méreggel.
És pontosan hová tenné a mérget?
A csatornába.
A szeme diadalmasan csillant.
Tudtam! „A csatornába.”
Tudja, mi történne? Elmosná a víz.
A mérgét. A csatorna egy folyó.
Nos, ön mit tenne csatornás ügyben, patkányfogó úr?
A patkányfogó közelebb lépett.
Titokzatos, bizalmas hangra váltott,
mint aki fantasztikus szakmai titkokat oszt meg.
Az alapvetés itt az, hogy a patkány rágcsáló, érti?
Bármit ad neki, megrágja.
Csatornás ügyben hívták ki. Maga hogy csinálná?
A hangja rekedt békabrekegésre emlékeztetett,
a szavakat cuppogva, látható élvezettel ejtette,
mintha mind igen ízletes lenne.
A csatornába pár közönséges barna papírzacskót visz magával,
gipszporral tele. Semmi egyebet.
Fellógatja őket a csatorna tetejére,
úgy, hogy kis híján elérjék a vizet.
De a patkány épp elérje.
Claud elragadtatva figyelt.
Úszik a patkány a csatornában, meglátja a zacskót. Megáll.
Megszagolja. Nincs is rossz szaga.
- Mit csinál? - Megrágja.
Úgy ám! Rágni kezdi a zacskót, a zacskó kiszakad,
és a jó öreg patkány kap egy adag gipszet a szájába.
És?
És attól kinyiffan.
- Ez megöli? - Vége van.
- A gipsz… - Megdagad, ha víz éri.
Bejut a patkány beleibe, megdagad,
és gyorsabban végez vele, mint bármi más.
Ismerni kell a patkányokat.
Az arcán sunyi büszkeség fénylett.
Az arcához emelte és összedörzsölte csontos ujjait.
No, akkor hol vannak azok a patkányok?
A „patkány” szót sűrűn, ízesen ejtette, mintha épp olvadt vajjal öblögetne.
Ott, a szénakazalban.
- Odabent nincsenek? - Csak a szénában.
Fogadok, hogy bent is vannak, rágják az ételét, betegséget terjesztenek.
- Van itt beteg? - Rám nézett, aztán Claudra.
- Jól vagyunk. - Biztos?
- Biztos. - Sose lehet tudni.
A közegészségügyi ellenőr feladatkörét vállalta,
és csalódott volt, hogy sehol egy bubópestises.
De a patkányok ott vannak a kazalban. Eltávolítja őket?
A patkányfogó ravasz vigyort villantott. A zsákjából jókora fémdobozt húzott elő,
és a kezében mérlegelte, miközben így szólt…
Méreg. Halálos méreg.
Ha csak egy kanálnyit is találnának ebből magánál, lecsuknák.
Ezzel egymillió embert lehetne megölni.
- Akarják látni? - Igen.
Egy fémpénzzel felfeszítette a fedelet.
Tessék.
Szeretettel beszélt a szerről, és Claud elé tartotta, hogy lássa.
Kukorica vagy árpa, igaz?
Zab. Halálos méreggel átitatott zab.
Egy szemet a szájába vesz, és három perc múlva vége.
Ez a doboz mindig nálam van.
Megsimította a dobozt, kicsit megrázta.
A zabszemek halkan megzizzentek benne.
De a maguk patkányai nem ezt kapják. Úgyse ennék meg.
Ezért kell ismerni a patkányt. A patkány gyanakvó. Szörnyen gyanakvó.
Ezért ma finom, tiszta, ízletes zabot kapnak,
ami semmit se fog ártani nekik.
Felhizlalom őket, ennyi. Holnap ugyanez.
És holnapután is, és azután is.
Olyan finom lesz, hogy a környék összes patkánya
ideszokik hamarosan.
Roppant elmés.
Az itt elvárás, elmésebbnek kell lenni a patkánynál.
És az már valami.
„Magának is patkánynak kell lennie.”
Önkéntelenül csúszott ki a számon,
nem tehettem róla, épp a férfira néztem.
Meglepő hatással volt rá.
- Igen! - Kiáltotta.
Már kapiskálja, mond valamit!
Egy jó patkányfogó nagyon hasonlít a patkányra.
Még a patkánynál is okosabb, márpedig az nem könnyű, csak mondom.
Akkor lássunk neki!
Lady Leonora Benson sürgősen kéret az udvarházba.
Nála is van patkány?
Mindenhol van patkány.
A patkányfogó elballagott a kocsifelhajtón.
A járása egészen olyan volt, mint egy patkányé.
Az a lassú, szinte finom, poroszkáló járás, rogyasztott térddel,
és a léptei hangtalanok maradtak a kavicson.
Átugrott a kapun, odasietett a szénakazalhoz,
és több marok zabszemet szórt szét a földön.
Másnap visszatért, megismételte a procedúrát.
A rá következő napon is eljött, majd utána is,
és végül a negyedik napon a mérgezett zabot tette ki.
De ezt nem szórta szét, hanem kis kupacokban rakta le
a szénakazal mellé.
- Van kutyája? - Van.
Ha azt akarja, hogy szörnyű, fájdalmas halált haljon, engedje ide!
Másnap eljött begyűjteni a tetemeket.
Adjanak egy régi zsákot! Abba teszem őket.
Felfuvalkodott volt, fontoskodó, fekete szeme büszkén csillant.
Arra készült, hogy bemutassa a zsákmányt a közönségnek.
Claud hozott zsákot, visszamentünk a túloldalra.
A patkányfogó körbejárta a kazlat,
lehajolt, és szemügyre vette a méregkupacait.
- Valami nem stimmel. - Motyogta.
Halkan, dühösen beszélt.
Odahajolt egy újabb kupachoz, hogy közelebbről lássa.
- Valami baromira nem stimmel. - Mi a baj?
Nem felelt, de látszott, a csali érintetlen volt.
Megszólaltam: „Ezek okos patkányok.”
Bosszús volt, látszott az arcán, az orrán, ahogy két sárga foga belemélyedt
az alsó ajkába.
- Ne jöjjön ezzel a marhasággal! - Felelte.
Nincs baj a patkányokkal, csak valaki eteti őket.
Valami finomat kaptak enni, méghozzá jó sokat.
Nincs olyan patkány, ami nem eszi meg a zabot, hacsak nincs tele a hasa.
Komor arccal elfordult.
Egy kis lapáttal elkezdte összeszedni a mérgezett zabot,
és óvatosan visszaöntötte a fémdobozba.
Miután végzett, mindhárman visszatértünk a túloldalra.
A patkányfogó állt a kút mellett,
immár szerencsétlenül, szerényen,
és az arca lassan borongós kifejezést öltött.
Magába fordult a kudarca miatt, fátyolos, gonosz szemmel,
apró nyelvét kidugta a két sárga fog mellett.
Alattomosan sandított fel rám,
azután Claudra.
Orra hegye remegve szimatolt.
Időről időre imbolyogva lábujjhegyre ágaskodott,
majd halk, titokzatos hangon így szólt…
Akarnak látni valamit?
Láthatóan menteni akarta a hírnevét.
- Mit? - Valami lenyűgözőt.
Jobb kezével benyúlt a kabátzsebébe,
és egy élő patkányt húzott elő, az ujjai szorosan markolták.
Te jó isten!
Íme! Látják?
Enyhén meggörnyedt, előrenyújtotta a nyakát,
kezében az óriás barna patkánnyal ránk vicsorgott,
két ujjával markolta az állat nyakát,
leszorította a fejét, hogy ne harapjon.
Maga patkányt hord a zsebében?
Mindig van nálam egy-kettő.
Szabad kezét a másik zsebébe dugta, előhúzott egy kis fehér…
- Ez görény? - A férfi gúnyosan szisszent.
Úgy tűnt, a görény ismeri, nyugodtan tűrte.
A görény végez leggyorsabban a patkánnyal.
Maga elé tartotta a két állatot,
így a görény orra alig 15 centire volt a patkányétól.
A görény rózsaszín, csillogó szemmel meredt rá.
A patkány vergődött, próbált hátrálni.
- Most! - Mondta.
Nézzék csak!
Khaki ingnyaka ki volt gombolva,
és a patkányt becsúsztatta a résbe,
a csupasz bőrére.
Az öv miatt a patkány nem jutott deréknál lejjebb.
A görényt is becsúsztatta.
Az ing alatt nyomban hatalmas zűrzavar támadt.
A görény kergetni látszott a patkányt a férfi felsőteste körül.
Hat-hét kört tettek meg, a kis púp kergette a nagyot,
egyre csökkent a távolság, egyre közelebb jutott,
míg végül a két púp egyesülni látszott,
dulakodás kezdődött, éles visítás hallatszott.
A történések alatt a patkányfogó mozdulatlanul állt,
terpeszben, lazán lelógó karral,
sötét, nyugodt tekintete Claud dermedt arcán pihent.
Végül benyúlt az ingébe,
és előhúzta a görényt.
A másikkal pedig a döglött patkányt.
A görény fehér pofáján vérnyomok látszottak.
Erre én: „Ez nem volt túl kellemes.”
Lefogadom, hogy sose láttak még ilyet.
Valóban nem.
Egyszer csúnyán meg fogják harapni.
…jegyezte meg Claud érdeklődve, és a férfi megint pimasz lett.
Akarnak látni valami még lenyűgözőbbet?
Amit el se hinnének, ha nem a saját szemükkel látnák?
Meglehetősen nyugtalanul néztem Claudra.
Igen.
A döglött patkányt a zsebébe dugta, a görényt a másikba.
Aztán a zsákjába nyúlt, és egy újabb élő patkányt húzott elő.
Szent isten!
Mindig van nálam egy-két patkány.
Ismerni kell a patkányokat
ebben a szakmában, kéznél kell lenniük.
Ez itt egy csatornapatkány. Öreg és ravasz.
Látják, hogy folyton engem figyel, és töpreng, mire készülök?
- Látják? - Kellemetlen.
Mire készül?
Úgy sejtettem, ezt a bemutatót még kevésbé fogom élvezni.
- Hozzon egy madzagot! - Claud hozott egy madzagot.
A férfi a patkány hátsó lábára hurkolta.
A patkány vergődött, de a férfi szorosan fogta.
Van odabent asztal?
Nem akarunk patkányt odabent.
Nekem asztal kell. Vagy valami lapos.
A kúthoz léptünk, a férfi rátette a csatornapatkányt.
A madzagot egy oszlophoz kötötte, a patkány ki lett kötve.
Eleinte mozdulatlanul, gyanakvón kuporgott
a fénylő szemű, nagy szürke patkány,
pikkelyes farka hosszan kunkorodott a fémfelületen.
A távolba nézett, de a szeme sarkából
a férfit figyelte.
A férfi pár lépést hátrált, mire a patkány rögtön megnyugodott.
A hátsó lábára ülve
nyalogatni kezdte szürke hasi szőrét.
Aztán két mancsával megvakarta a pofáját.
Úgy tűnt, a többi közelben álldogáló ember nem zavarja.
- Fogadunk? - Kérdezte a patkányfogó.
Azt feleltem: „Kösz, nem.”
- Csak viccből. Viccesebb, ha fogadnak. - Miben fogadna?
Hogy megölöm a patkányt kéz használata nélkül.
Zsebre vágom, nem kézzel csinálom.
A patkányfogó láthatólag pénzt akart keresni.
A halálra szánt patkányra néztem, és émelyegni kezdtem,
nem azért, mert megölik,
hanem mert speciális módon ölik meg,
nagy lelkesedéssel.
- Bele fog rúgni. - Nincs láb.
- Nincs kéz? - Se kar, se láb, se kéz.
- Ráül. - Nincs agyonnyomás.
- Lássuk! - Fogadjunk egy fontba!
Ne legyen ostoba! Miért kéne?
- Mibe fogad? - Semmibe.
Hát jó. Akkor nincsen fogadás.
- A madzag után nyúlt. - Egy shilling!
Az émelygésem egyre erősödött.
De az ügy szörnyű vonzerővel bírt.
Képtelen voltam távozni, még mozdulni is.
- Maga is? - Nem.
Egy shillingért csináljam?
- Én ezt nem akarom. - Hol a pénz?
Claud letett egy shillinget.
A patkányfogó két hatpennyst tett mellé.
Áll a fogadás.
Clauddal hátraléptünk.
Ő előrelépett, a kezét zsebre vágta,
és derékból a patkány felé hajolt.
Az riadtan lekuporodott.
Úgy tűnt, mindjárt ráveti magát a patkányfogóra,
de aztán hátrálni kezdett,
rogyasztott térddel,
míg a lábán meg nem feszült a madzag.
A patkányfogó még előrébb hajolt,
követte a szemével a patkányt. Az hirtelen…
- Pánikba esett. - …pánikba esett, felugrott.
A madzag nagyot rántott rajta, majdnem kificamodott a lába.
A peremen kuporodott le,
amennyire a madzag engedte, a bajusza remegett,
szürke teste megdermedt félelmében.
A patkányfogó igen lassan megint egyre közelebb hajolt hozzá.
Rá akartam kiáltani, hogy hagyja abba, de megnémultam.
Annyit tudtam, valami szörnyen kellemetlen van készülőben.
Valami baljós és kegyetlen, de most már látnom kellett.
Alig tenyérnyi távolság választotta el őket.
A patkány feszülten, rémülten meglapult.
A férfi is feszült volt,
de az ő veszélyes, aktív feszültsége egy pattanásra kész rugót idézett.
Halvány mosoly játszott a szája szélén.
Aztán hirtelen lecsapott,
ahogy a kígyó,
fejével gyors, késszúrásszerű mozdulatot tett…
…amely az alsótest izmaiból indult…
…és megpillantottam a szélesre tátott szájat…
…a két sárga fogat…
…az erőfeszítéstől eltorzult arcot.
Ennél többet nem akartam látni.
Lehunytam a szemem, és amikor kinyitottam,
a patkány nem élt,
a patkányfogó pedig épp a pénzt vágta zsebre,
és közben köpött egyet.
Ebből készül ám a medvecukor.
A nagy csokoládégyárak patkányvért használnak a medvecukorhoz.
Nincsen abban semmi rossz.
Maga kimondottan undorító.
De hát ez az, érti? Sokszor evett már.
A nyalóka meg a bocskorszíj mind patkányvérből van.
Egy szót se többet, köszönjük!
Óriás üstökben forralják, bugyog és gőzölög,
és hosszú rudakkal kavargatják.
A csokoládégyárak egyik nagy titka,
és senki se tud róla, csak a patkányfogók, akik szállítanak nekik.
Észrevette, hogy elvesztette a hallgatóságát.
Ellenséges, dühtől vörös arcunkra kiült az undor.
Elhallgatott, szó nélkül hátat fordított.
Néztük, ahogy kioson az útra, lassú, óvatos, billegő járással.
Nesztelen léptei nem csaptak zajt a kavicson sem.
Különös.
A patkányok nem ettek mérgezett zabot.
Nyilván van valami tápláló a szénakazalban.
A 40-es években Dahlnak az amershami Wisteria Cottage-ban
a fő elfoglaltsága meghökkentő mesék írása volt.
A novellaciklust a környék és lakói inspirálták.
A patkányfogó egy közülük.
A feliratot fordította: Vincze Ágnes