KRYSAŘ
DENÍK „ZPRAVODAJ“
Odpoledne přišel na benzinovou stanici krysař.
Připlížil se měkkým a tichým krokem,
který na štěrku vůbec nebyl slyšet.
Přes rameno měl přehozenou vojenskou tornu.
Měl staromódní manšestrový kabát s velkými kapsami.
Manšestrové kalhoty měl u kolen ovázané bílým provázkem.
- Dobrej den. - Ano?
Deratizér.
Jeho tmavá očka hbitě obhlížela terén.
- Krysař? - To jsem já.
Byl štíhlý a kožnatý, měl ostré rysy
a dva dlouhé žluté zuby,
které vyčnívaly přes spodní ret.
Uši měl kulaté a tenké, posazené dosti vzadu.
Oči byly téměř černé,
ale když se na vás zadívaly, blýskalo v nich žlutě.
- Dorazil jste rychle. - To my musíme.
A teď pochytáte všechny krysy?
- Jo. - Jak?
Ano, jak?
Záleží, co jsou zač a kde jsou. Krysy se chytaj různě.
- Do pasti, že? - Co?
- Past. - Past?
Krysař si odfrkl.
Do pasti těžko, to nejsou králíci.
Držel hlavu vysoko
a větřil nosem, který se viditelně pohyboval do stran.
Krysy maj za ušima. Kdo je chce chytat, musí je znát.
V týhle práci musíte krysy znát.
Víte, co dělaj? Sledujou vás.
Celou dobu, co se na ně chystáte,
vás sledujou.
Nejde vo stoku, že ne?
Ne, o stoku nejde.
- Stoky jsou vošemetný. - To bych nečekal.
Nečekal, jo? Chtěl bych vás vidět.
Moc by mě zajímalo, jak byste na to šel.
Nejspíš s jedem.
A kampak byste ho dal?
Do kanálu?
Krysař se triumfálně rozzářil.
Já to věděl. „Do kanálu.“
A víte co? Všechno by se vodplavilo.
Všechen jed. Stoka je jak řeka.
Co byste tedy dělal vy, pane krysaři, kdyby šlo o stoku?
Krysař přistoupil o krok blíž
a nasadil důvěrný hlas,
jakým se vyzrazují úžasná profesní tajemství.
Musíte si uvědomit, že krysy jsou hryzalky.
Co jim dáte, do toho hryžou.
Co teda uděláte s krysama ve stoce?
Mluvil měkkým hrdelním hlasem, který připomínal žábu,
a zdálo se, že všechna slova vyslovuje s potěšením,
jako by lahodně chutnala na jazyku.
Jdete do stoky
s vobyčejnejma papírovejma pytlíkama
naplněnejma sádrou. Nic víc.
Pak je pověsíte na strop kanálu,
aby visely těsně nad vodou.
Aby na ně krysy akorát došáhly.
Claud zaujatě poslouchal.
Krysa si plave kanálem a vidí pytlík. Zastaví se.
Očuchá ho. Nevoní zle.
- Co dělá dál? - Hryže do něj.
Přesně tak! Hryže pytlík, ten se protrhne
a milá krysa má plnou pusu prášku.
A?
A je po ní.
- To ji zabije? - Nabeton.
- Sádra… - Ve vlhku bobtná.
Dostane se kryse do těla, nabobtná
a voddělá ji dřív než cokoli jinýho.
Proto je potřeba krysy znát.
Krysařova tvář zářila vychytralou pýchou. Promnul si prsty a zvedl ruce k obličeji.
Tak kde máte ty krysy?
Slovo „krysy“ vyslovil plně a šťavnatě,
jako by kloktal rozpuštěné máslo.
V tom stohu za silnicí.
- V baráku ne? - Jen ve stohu. Jinak nikde.
Vsadím se, že jsou i v baráku, lezou vám do jídla a šířej choroby.
- Je tu někdo nemocnej? - Zadíval se na mě a pak na Clauda.
- Všichni jsou zdraví. - Určitě?
- Určitě. - Jeden nikdy neví.
Zatvářil se jako státní hygienik
a byl zklamán, že netrpíme dýmějovým morem.
Krysy jsou každopádně ve stohu. Jak je odstraníte?
Krysař se lstivě zakřenil.
Sáhl do torny a vytáhl velkou plechovku,
kterou při řeči potěžkával.
Jed. Speciální. Smrtelnej.
Zavřeli by vás, kdybyste toho měli u sebe jen lžičku.
Mám toho dost na milion lidí.
- Chcete se mrknout? - Ano.
Pomocí mince odklopil víko.
Tady to je.
O přípravku mluvil s láskou a ukázal ho Claudovi.
Kukuřice, nebo ječmen?
Oves. Oves se smrtelným jedem.
Sníte jedno zrníčko a za tři minuty je po vás.
Z tý piksly nikdy nespouštím voči.
Pohladil plechovku, trochu s ní zatřásl
a zrnka ovsa jemně zarachotila.
Ale dneska to vašim krysám nedáme. Stejně by to nežraly.
Jeden musí krysy znát. Jsou děsně podezíravý.
Dneska dostanou dobrej, čistej, chutnej voves,
kterej jim neudělá vůbec nic.
Jen trochu ztloustnou. A zejtra to samý.
A pozejtří, i popozejtří.
Bude to taková dobrota, že na to začnou chodit
všechny krysy z vokolí.
Velmi chytré.
Na tuhle práci musíte bejt chytřejší než krysa.
A to nejni jen tak.
„Sám musíte být trochu krysa,“ řekl jsem.
Vyklouzlo mi to z úst nechtěně,
ale při pohledu na něj jsem si nemohl pomoci.
Mělo to na něj nečekaný účinek.
- Jo! - Zvolal.
Teď jste na to káp.
Dobrej krysař musí bejt víc krysa než co jinýho.
Eště chytřejší než krysa,
a to nejni nic snadnýho, to vám povídám.
Tak pojďme na to.
Musím eště na zámek k lady Leonoře Bensonové.
Ona má taky krysy?
Krysy má každej.
Krysař se odšoural.
Jeho chůze zarážejícím způsobem připomínala krysu.
Pomalá, jemná, loudavá chůze s hodně povolenými koleny,
kroky nebyly na štěrku vůbec slyšet.
Mrštně přeskočil branku, svižně obešel stoh
a rozházel po zemi hrsti ovsa.
Další den se vrátil a proceduru opakoval.
Přišel i další den, a pak ještě jednou.
Čtvrtého dne nastražil otrávený oves.
Ale ten nerozhazoval. Narovnal ho do hromádek
u každého rohu stohu.
- Máte psa? - Ano.
Esli chcete, aby pošel strašlivou smrtí, pusťte ho za branku.
Další den přišel posbírat mršiny.
Doneste mi starej pytel, ať je mám kam šoupnout.
Tvářil se nadutě a důležitě, černá očka se hrdě leskla.
Chystal se předvést publiku svůj senzační úlovek.
Claud přinesl pytel a přešli jsme silnici.
Krysař slídil kolem stohu
a sklonil se nad jednou z otrávených hromádek.
- Tady něco nehraje. - Zamumlal.
Mluvil tiše a vztekle.
Odloudal se k další hromádce a v pokleku ji zkoumal.
- Tady něco sakramentsky nehraje. - Co se děje?
Neodpověděl, ale bylo jasné, že se krysy návnady ani nedotkly.
„Naše krysy mají za ušima,“ řekl jsem.
Krysařovo roztrpčení
bylo patrné na jeho tváři a na tom, jak zatínal žluté zuby
do dolního rtu.
- Ty kecy si nechte. - Řekl a díval se na mě.
Ty krysy jsou v cajku až na to, že je někdo krmí.
Někde maj ňákou dobrotu, a maj jí dost.
Žádná krysa nevodmítne voves, pokuď nejni nacpaná k prasknutí.
Krysař se rozmrzele odvrátil.
Začal sbírat otrávený oves lopatičkou
a opatrně ho vracel do plechovky.
Když skončil, všichni tři jsme přešli silnici zpátky.
Krysař stál u čerpadla.
Choval se teď pokorně a sklesle
a tvářil se zamyšleně.
Neúspěch mu vzal řeč,
oči měl přivřené a zlé,
vedle žlutých zubů se objevoval a mizel jazyk.
Kradmo se podíval na mě
a pak na Clauda.
Nasál nosem vzduch a začenichal.
Začal se pohupovat na špičkách
a tichým tajnůstkářským hlasem řekl…
Chcete něco vidět?
Evidentně si chtěl napravit reputaci.
- Co? - Chcete vidět něco úžasnýho?
Sáhl pravou rukou do hluboké kapsy kabátu
a vytáhl velkou živou krysu, kterou držel pevně mezi prsty.
Proboha!
Vidíte?
Mírně se nahrbil, hlavu vystrčil vpřed,
pošilhával po nás a držel tu obrovitou krysu.
Palcem a ukazovákem jí těsně svíral hlavu za krkem,
aby se nemohla otočit a kousnout.
Vy nosíte po kapsách krysy?
Dycky u sebe jednu nebo dvě mám.
Volnou rukou sáhl do druhé kapsy a vytáhl malou bílou…
- To je fretka? - Krysař se syčivě zachechtal.
Fretka ho zřejmě znala a nechala se klidně držet.
Nic nevoddělá krysu rychlejš než fretka.
Držel obě zvířata před sebou
a čumák fretky se ocitl 15 centimetrů od obličeje krysy.
Fretka svými růžovými korálky zírala na krysu.
Krysa se vzpouzela a chtěla od zabijáka pryč.
- Teď. - Řekl.
Sledujte.
Khaki košili měl u krku rozepnutou, zvedl krysu a pustil ji za košili,
přímo na kůži.
Opasek kryse bránil zabloudit pod pás.
Pak tam strčil i fretku.
Pod košilí okamžitě začalo být velice rušno.
Zdálo se, že krysa obíhá jeho tělo a fretka ji pronásleduje.
Malá boule honila velkou šestkrát či sedmkrát dokola,
náskok se po každém kole zmenšil,
až se nakonec obě boule spojily v jednu,
nastala rvačka a ozvala se řada ostrých písknutí.
Krysař stál během celého představení zcela nehnutě,
nohy rozkročené, paže volně u těla,
tmavé oči klidně pozorovaly Claudův zkoprnělý výraz.
Nakonec si sáhl za košili
a vytáhl fretku.
Druhou rukou vytáhl mrtvou krysu.
Fretka měla na bílém čenichu stopy krve.
„Nevím, zda se mi to líbilo,“ řekl jsem.
Vsadim se, že jste v životě nic takovýho neviděl.
To máte pravdu.
Takhle jednou přijdete k ošklivému kousanci.
Řekl Claud, ale nemohl skrýt zájem a krysaři zase rostl hřebínek.
Chcete vidět něco daleko lepšího?
Čemu byste nevěřili, kdybyste to sami neviděli?
S obavami jsem letmo pohlédl na Clauda.
Ano.
Krysař vrátil mrtvou krysu i fretku do kapes.
Pak sáhl do torny a vytáhl další živou krysu.
Kristepane!
Dycky mám u sebe jednu nebo dvě krysy.
V týhle práci musíte krysy znát,
a kdo chce krysy znát, musí je mít nablízku.
Tohle je potkan. Starej kanálník, vyčůranej jako čert.
Vidíte, jak mě merčí a přemejšlí, co udělám?
- Vidíte ho? - Odporné.
A co uděláte?
Měl jsem pocit, že se mi to bude líbit ještě méně než předtím.
- Doneste mi kus špagátu. - Claud přinesl provázek.
Krysař ho potkanovi přivázal k zadní noze.
Potkan se vzpouzel, ale krysař ho držel pevně.
Máte v baráku stůl?
„Krysu uvnitř nechceme,“ řekl jsem.
Potřebuju stůl. Nebo ňákou rovinu.
Šli jsme k čerpadlu a krysař položil potkana na něj.
Upevnil druhý konec provázku, takže potkan nemohl utéci.
Podezíravě se krčil.
Měl velké šedé tělo, jasné černé oči
a šupinatý ocas, který se mu kroutil na plechu.
Nedíval se na krysaře, ale úkosem sledoval,
co bude dělat.
Krysař poodstoupil a potkan se okamžitě zklidnil.
Posadil se
a začal si lízat šedou srst na hrudi.
Pak si předními tlapkami podrbal čumák.
Zdálo se, že jiní lidé ho nezajímají.
- Nechcete se vsadit? - Řekl krysař.
„Ne, děkuji,“ řekl jsem.
- Bude sranda. Se sázkou je větší sranda. - Oč se chcete sázet?
Vsadím se, že toho potkana zabiju bez rukou.
Dám si je do kapes a nepoužiju je.
Bylo jasné, že si krysař hodlá trochu přivydělat.
Podíval jsem se na jeho oběť a začalo mi být nevolno,
ne proto, že měla zahynout,
ale protože se to mělo stát nepřirozeným způsobem
a s nezanedbatelným nadšením.
- Ukopete ji. - Bez kopání.
- A paže? - Ani paže, ani nohy, ani ruce.
- Zasednete ji. - Nic takovýho.
- Tak ukažte. - Vsaďte libru.
Neblázněte. Proč?
- Co teda vsadíte? - Nic.
Fajn, tak nic nebude.
- Dělal, že jde potkana odvázat. - Vsadím šilink.
Moje nevolnost zesílila.
Ale celá záležitost byla děsivě přitažlivá.
Zjistil jsem, že nemůžu odejít ani se pohnout.
- Vy taky? - Ne.
Mám to dělat za prašivej šilink?
- Nedělejte to vůbec. - Kde jsou prachy?
Claude položil na čerpadlo šilink.
Krysař vedle něj položil dvě šestipence.
Platí.
Claud a já jsme ucouvli.
On přistoupil blíže, dal si ruce do kapes
a naklonil se k potkanovi.
Ten se vyděšeně krčil.
Připadalo mi, že se na krysaře chystá skočit,
ale pak začal couvat.
Drobnými krůčky se vzdaloval,
dokud mu v tom nezabránil napjatý provázek.
Krysař se naklonil ještě blíže
a sledoval potkana očima. Ten znenadání…
- Zpanikařil. - …zpanikařil a vyskočil.
Škubnutí provázku mu div nevykloubilo nohu.
Znovu se skrčil u okraje,
kam až ho provázek pustil, vousky se mu třásly
a dlouhé šedé tělo ztuhlo strachy.
V té chvíli se k němu začal přibližovat obličejem,
blíže a ještě blíže.
Chtěl jsem zakřičet, aby přestal, ale nevydal jsem ani hlásku.
Byl jsem si jistý, že se schyluje k něčemu krajně nepříjemnému,
odpornému a krutému. Ale teď už jsem to musel vidět.
Ty dva od sebe dělila už jen délka dlaně.
Vyděšený a napjatý potkan se přitiskl k zemi.
Napjatý byl i krysař,
ale nebezpečně napjatý, jako natažená pružina.
Kolem úst mu hrál stín úsměvu.
Pak znenadání udeřil
na způsob hada.
Vystřelil hlavou vpřed jako nožem.
Jeho pohyb vycházel z nohou.
Zahlédl jsem dokořán otevřená ústa…
…dva žluté zuby…
…a tvář zkřivenou námahou.
Víc jsem už vidět nechtěl.
Zavřel jsem oči a když jsem je znovu otevřel,
potkan byl po smrti,
krysař si strkal peníze do kapsy
a něco vyplivoval.
A takhle se dělá pendrek.
Čokoládovny dělaj pendrek z krysí krve.
Na kapce krysí krve nejni nic špatnýho.
Jste naprosto nechutný.
Ale je to tak. Sám jste to mockrát baštil.
Tyčinky a pendreky se vyráběj z krysí krve.
Už nechceme slyšet ani slovo, díky.
Vařej ji v kotlích, až to bublá a kouří,
a míchaj to dlouhejma bidlama.
To je jedno z tajemství čokoládoven,
a nikdo vo něm neví, jen krysaři, co dodávaj matroš.
Všiml si, že ztratil přízeň publika.
Tvářili jsme se nepřátelsky, znechuceně a rozhněvaně.
Zmlkl a beze slova se odvrátil.
Dívali jsme se, jak odchází svým pomalým plíživým krokem.
Jeho chůze nebyla slyšet, dokonce ani na štěrku.
Zvláštní.
Krysy otrávený oves nesežraly.
V tom stohu musí být něco výživného.
Koncem 40. let bydlel Dahl ve Wisteria Cottage v Amershamu,
kde se zabýval především psaním „Claudova psa“,
sbírky povídek inspirovaných regionem a jeho obyvateli.
Součástí této sbírky je i „Krysař“.
Překlad titulků: Tomáš Lenikus